Номер провадження: 22-ц/813/1949/19
Номер справи місцевого суду: 520/3663/15-ц
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: відповідача ОСОБА_1 ,

адвоката відповідача Поліщук Л.Ю. ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2015 року ПАТ «Піреус Банк МКБ» звернулось до суду із позовом, який у подальшому був уточнений, до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01 серпня 2011 року між ПАТ «Піреус Банк МТБ» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №MORsa/05335, відповідно до умов якого остання отримал кредит у розмірі 502 000 гривень, процентна ставка в період з 01.08.2011р. по 30.07.2012р. є фіксованою та складає 16,5%, а з 01.08.2012р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, до 01 серпня 2029 року.

У забезпечення виконання зобов`язань 01 серпня 2011 року між банком та ОСОБА_5 укладено Договір поруки №MORsa/05335/S-3 та Договір поруки №MORsa/05335/S-4 із ОСОБА_1 .. Відповідно до умов зазначених договорів поручителі відповідають перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Позивач ПАТ «Піреус Банк МТБ» повністю та в строки виконав свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, однак відповідачі зобов`язання за вказаним договором не виконували в повному обсязі, внаслідок чого станом на 18 лютого 2015 року у них виникла заборгованість за кредитом у загальному розмірі 593 740,15 гривень.

На підставі зазначеного ПАТ «Піреус Банк МТБ» звернулось до суду із вказаним позовом та просило задовольнити вимоги позову в повному обсязі з правових підстав зазначених у позовній заяві.

В останнє судове засідання сторони по справі не з`явились, сповіщались належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задовольненні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник позивача ПАТ «Піреус Банк МТБ», відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. Однак, інтереси відповідача ОСОБА_4 представляє її адвокат Бацула М.І..

Відповідачу ОСОБА_5 судові повістки надсилались на усі відомі суду адреси, в тому ж числі й на адресу його реєстрації, однак уся судова кореспонденція поверталась до суду із відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

Згідно ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 1 ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи та у доступі сторін до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як зазначено у частині 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 2011 року між ПАТ «Піреус Банк МКБ» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №MORsa/05335, відповідно до якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 502 000 гривень на придбання нерухомості на вторинному ринку, процентна ставка в період з 01.08.2011р. по 30.07.2012р. є фіксованою та складає 16,5 %, починаючи з 01.08.2012р. до 01.08.2029р. для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процента ставка.

Згідно умов Договору, ОСОБА_4 зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені Договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором.

У забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, між банком, як кредитором боржника, укладено 01 серпня 2011 року договір поруки №MORsa/05335/S-3 з ОСОБА_5 та договір поруки №MORsa/05335/S-4 з ОСОБА_1 ..

Відповідальність поручителів перед позивачем є солідарною разом з ОСОБА_4 як боржником за основним зобов`язанням. Вказане випливає з пунктів 2.1 досліджених судом договорів поруки.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок не належного виконання відповідачами умов кредитного договору №MORsa/05335 від 01 серпня 2011 року станом на 18 лютого 2015 року у них виникла заборгованість у загальній сумі 593 740,15 гривень, з яких:

-сума основного боргу за кредитом - 491 510,20 гривень;

-сума нарахованих і несплачених процентів - 90 338,66 гривень;

-сума пені за несвоєчасну сплату процентів - 11 481,33 гривень;

-сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу - 409,96 гривень.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про задоволення позову ПАТ «Піреус Банк МТБ» у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 зводяться до того, що судом першої інстанції не було досліджено законність умов кредитного договору, зокрема пункт 6.3.12.1 щодо страхування заставного майна, пункт 9.12 щодо збору, збереження, використання, отримання інформації, що стосується позивальника, у тому числі й інформацію, що є банківською таємницею, пункт 6.3.10 щодо заборони позичальнику виступати поручителем по зобов`язаннях третіх осіб, не передавати в іпотеку/заставу своє майно, а також наявність у договорі умов, що суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». Тому наявність вказаних пунктів у кредитному договорі відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою для визнання недійсності правочину.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кредитний договір як на день ухвалення оскаржуваного судового рішення, так і на даний час не визнаний недійсним, є чиним та підлягає виконанню. Вимоги щодо визнання недійсності правочину не заявлялись, судом першої інстанції не розглядались, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не приймаються судовою колегією до уваги.

Інші докази та обставини, на які посилається представник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та приймаючи до уваги ратифікацію Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р., суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами та вирішив дану справу згідно до вимог закону, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 05 грудня 2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко