Справа № 340/745/18
Провадження № 22-ц/4808/1314/19
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Бистрецької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, третя особа: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Мартищук Оксана Ярославівна, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Верховинського районного суду, ухвалене у складі судді Бучинського А.Б. 13 серпня 2019 року в смт. Верховина,

в с т а н о в и в :

12 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та Бистрецької сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, третя особа: приватний нотаріус Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я., про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В заяві зазначив, що 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. був посвідчений заповіт, за змістом якого його мати ОСОБА_3 все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, заповіла йому та його сестрі ОСОБА_2 в рівних частках.

ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла.

Постановою приватного нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки ним не подано документи, які підтверджують право власності спадкодавця на майно.

Посилаючись на те, що він зареєстрований, постійно проживав з матір`ю та проживає на даний час у житловому будинку АДРЕСА_1 , вони разом з матір`ю вели спільне господарство, а сестра не прийняла спадщину, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , а також на земельну ділянку площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельну ділянку площею 1,47 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, які розташована в с. Бистрець Верховинського району Івано-Франківської області.

Рішенням Верховинського районного суду від 13 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , який позначений на плані під літерою «А», загальною площею 141,6 м.кв., житловою площею 76,5 м.кв., та складається із: ванни, площею 7,1 м.кв., кімнати, площею 35,6 м.кв., кладової, площею 8,1 м.кв., кімнати, площею 14,3 м.кв., кухні, площею 15,8 м.кв., коридору, площею 9,6 м.кв., тераси, площею 4,1 м.кв., коридору, площею 13,7 м.кв., кімнати, площею 13,7 м.кв., веранди, площею 6,7 м.кв., кімнати, площею 12,9 м.кв., а також належні до нього господарські будівлі: літня кухня під літерою «Б», погріб під літерою "Б1", кладова під літерою «В», стайня під літерою «Г», оборіг під літерою «Д», в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено за їх безпідставністю.

Постановляючи рішення про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину домоволодіння, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , як інший спадкоємець за заповітом, в установлений законом строк подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що за змістом ст. 1269 ЦК України є доказом прийняття спадщини.

Висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки мотивований тим, що позивач подав копії державних актів, виданих на ім`я ОСОБА_3 , про належність їй на праві власності земельної ділянки площею 0,47 га з цільовим призначенням для ведення ОСГ, та площами 0,4157 га, 0,3913 га та 0,0487 га (загальна площа 0,85 га) для обслуговування домоволодіння та ведення підсобного господарства, що не є доказом належності спадкодавцю земельних ділянок площею 0,25 га для обслуговування домоволодіння та 1,47 га для ведення ОСГ, право власності на які просив визнати позивач.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.

Суд не дав належної оцінки наміру його сестри ОСОБА_2 відмовитися від спадщини. Так, в жодному судовому засіданні вона не була присутня та відповідно не надавала пояснень. Водночас, суд безпідставно взяв до уваги її заяву від 23.07.2019 року, якою вона не визнала позов, та безпідставно залишив поза увагою її заяву від 21.01.2019 року про визнання позову.

Не враховано судом і того, що ОСОБА_2 не зверталась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а статтею 1297 ЦК України передбачено обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Апелянт зазначає, що він постійно проживає у спірному житловому будинку, який є його єдиним житлом, та утримує його в належному стані, а відповідачка проживає в селі Ільці Верховинського району та не має наміру оформляти спадщину.

Позивач не погоджується з висновком суду про те, що ним не подано доказів на підтвердження права власності на земельні ділянки спадкодавця, адже ним подані: 1) виписка з погосподарської книги про те, що ОСОБА_3 належали: земельна ділянка 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, земельна ділянка площею 1,47 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства та житловий будинок загальною площею 80 кв.м.; 2) відповідь сільської ради на адвокатський запит щодо належності земельних ділянок ОСОБА_3 , а саме: 0,40 га для ведення ОСГ державний акт серії ЯД № 890853 від 04.05.2007 року (рішення ради від 13.12.2005 року); 0,47 га для ведення ОСГ державний акт серії ЯД № 890852 від 04.05.2007 року (рішення ради від 13.12.2005); 0,60 га для ведення ОСГ та 0,25 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, державний акт серії ІФ 02-02-2/0000133 від 18.07.1996 року (рішення ради від 13.12.19993 року); 3) ксерокопії державних актів на право власності на земельні ділянки серії ІФ 02-02-2/0000133 та серії ЯД № 890852; 4) копія рішення Бистрецької сільської ради від 13.12.2005 року та від 13.12.1993 року.

Крім того, ним подано оголошення з газеті «Верховинські вісті» №22 від 25.05.2018 року про втрату державних актів, а на даний час подано оголошення про визнання недійсними державних актів.

Зазначає, що оголошення про визнання недійсними державних актів було опубліковано із запізненням та копію державного акта серії ЯД № 890853 він не зміг отримати під час розгляду справи судом першої інстанції, а тому просив визнати поважними причини неподання вказаних доказів у суді першої інстанції та долучити до матеріалів справи виписку з газети «Верховинські вісті» та копію державного акта серії ЯД № 890853 від 04.05.2007 року.

Враховуючи вищенаведене, просив скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином був повідомлені про місце і час розгляду справи.

Представник Бистрецької сільської ради та приватний нотаріус Мартищук О.Я. подали клопотання про розгляд справи без їх участі.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 03 червня 2008 року приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Мартищук О.Я. був посвідчений заповіт, за змістом якого ОСОБА_3 заповіла все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, на що вона за законом матиме право, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках. (а.с.8)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.7)

15 червня 2017 року ОСОБА_1 , а 16 червня 2017 року ОСОБА_2 подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (а.с.72,73)

15 червня 2017 року була заведена спадкова справа № 62466949.(а.с.81)

26 березня 2018 року ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.(а.с.85)

Постановою від 26 березня 2018 року приватного нотаріуса Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О.Я. Кермощуку ОСОБА_4 . відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме, на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 , на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та на 1/2 частку земельної ділянки площею 1,47 га для ведення ОСГ, оскільки ним не подано документи, які підтверджують право власності спадкодавця на майно.(а.с.86)

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно записів погосподарської книги № 1 (2016-2020 роки) особовий рахунок № НОМЕР_1 ОСОБА_5 ОСОБА_6 належало таке майно: земельна ділянка площею 1,47 га для ведення ОСГ, земельна ділянка площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та житловий будинок загальною площею 80 кв.м. що підтверджено випискою з погосподарської книги, виданою Бистрецькою сільською радою 10 жовтня 2018 року за № 359.(а.с.13)

Встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживав разом матір`ю у господарстві за адресою АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 проживає в с. Ільці Верховинського району, що підтверджено відповідно довідкою виконавчого комітету Бистрецької сільської ради та довідкою Ільцівської сільської ради. (а.с. 23, 32)

Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Стаття 1274 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 подала в установлений законом строк заяву про прийняття спадщини та не відмовилась від прийняття спадщини в порядку, визначеному статтею 1273 ЦК України шляхом подання нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 вважається такою, що прийняла спадщину, а тому визнав за позивачем права власності на 1/2 частку домоволодіння.

У зв`язку з наведеним, не приймаються до уваги посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що суд не дав належної оцінки наміру його сестри ОСОБА_2 , яка не була присутня в жодному судовому засіданні та відповідно не надавала пояснень, відмовитися від спадщини та посилання на не усунення суперечностей у її заявах - від 23.07.2019 року, якою вона не визнала позов, та від 21.01.2019 року про визнання позову.

Крім того, за наявності факту прийняття спадщини ОСОБА_2 та визначеного законом порядку відмови від прийняття спадщини, заява ОСОБА_2 про визнання позову та подана в наступному її заява про не визнання позову не мають жодного правового значення.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про визнання права власності на земельні ділянки, оскільки позивачем не подані докази належності спадкодавцю земельної ділянки площею 0,25 га для обслуговування домоволодіння та земельної ділянки площею 1,47 га для ведення ОСГ.

Посилання апелянта на те, що ним подані виписки з погосподарської книги та копії державних актів як докази належності спадкодавцю земельних ділянок, чого судом першої інстанції не враховано, не приймаються до уваги, оскільки позивач просив визнати право власності на земельну ділянку площею 0,25 га для обслуговування домоволодіння та на земельну ділянку площею 1,47 га для ведення ОСГ, натомість подав копії державних актів № 890853 від 04 травня 2007 року (0,40 га кадастровий номер :01:001:0599), № 890852 від 04 травня 2007 року (0,47 га кадастровий номер :01:001:0598 ) та серії ІФ 02-02-2/0000133 від 18 липня 1996 року (0,85 га), щодо яких не заявляв вимоги про визнання права власності в порядку спадкування.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судового рішення, оскільки суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 13 серпня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.