ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/525/19
провадження № 2/753/3846/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Трусової Т.О.,

секретар судового засідання Кримчук Я.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3 ,

представник відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 р. ОСОБА_1 (у жовтні 2019 р. змінила прізвище на ОСОБА_1 , далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , відповідач) про відшкодування в порядку регресу витрат на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 136 138 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтувала такими обставинами. Під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжя було придбано об`єкти житлової нерухомості у м. Кропивницький, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; 9/25 часток житлового будинку АДРЕСА_2 . Незважаючи на те, що квартира та будинки зареєстровані за позивачем, це майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що не заперечується відповідачем, який подав позов про його поділ. Відповідач як співвласник зобов`язаний нести витрати по утриманню вищевказаного нерухомого майна, однак участі в його утриманні він не бере. За період з січня 2016 р. по серпень 2018 р. позивачем було сплачено за комунальні послуги у розмірі 272 277,95 грн., а тому, виходячи з принципу рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, відповідач повинен відшкодувати половину сплаченої позивачем суми.

Ухвалою від 25.01.2019 суд відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 10.06.2019.

У встановлений судом строк представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому послався на необґрунтованість і недоведеність позовних вимог. Вказав, що рішення про розірвання шлюбу сторін ухвалене судом 30.03.2017, а відтак за приписами сімейного закону грошові кошти, сплачені позивачем за житлово-комунальні послуги до вказаної дати, були об`єктом права спільної сумісної власності, і їх стягнення в порядку регресу є неприпустимим. Окрім того, за квітень 2017 р. відповідач самостійно оплатив комунальні послуги за утримання спільного нерухомого майна в сумі 18 079,76 грн. Незважаючи на те, що рішенням суду з відповідача стягнуті аліменти на утримання двох дітей в розмірі 10 000 грн. на кожну дитину, починаючи з 05.12.2017, відповідач продовжує перераховувати позивачу в десятки разів більші суми на утримання дітей та спільного нерухомого майна. Так, за період з березня 2017 р. по лютий 2019 р. відповідач перерахував позивачу 1 310 000 грн., при цьому доказів використання цієї суми позивачем не надано.

10.06.2019 суд відклав розгляд справи на 10.07.2019.

10.07.2019 представник позивача подав письмові пояснення щодо поданого представником відповідача відзиву на позов.

10.07.2019 під час ухвалення рішення виникла потреба з`ясувати певні обставини, у зв`язку з чим суд поновив судовий розгляд та зобов`язав представників надати розрахунки сплачених сторонами коштів та оголосив перерву до 20.09.2019.

29.07.2019 від представників сторін надійшли витребувані судом розрахунки.

20.09.2019 від представників сторін надійшли заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, у зв`язку з чим суд закінчив розгляд справи без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

21.09.1996 сторони уклали шлюб (т. 1 а.с. 7).

У подружжя народилося двоє дітей - дочки ОСОБА_7 , 2003 р.н., та ОСОБА_8 , 2009 р.н. (т. 1 а.с. 8, 9).

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.03.2017, яке набрало законної сили 11.04.2017, шлюб сторін розірвано (т. 2 а.с. 35).

В період шлюбу сторони набули у власність об`єкти житлової нерухомості у м. Кропивницький, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; 9/25 часток житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 10-30). Правовстановлюючі документи на вказане майно оформлені на позивача.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, яка знайшла своє вираження у статті 60 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 61 цього Кодексу об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Належність до спільної сумісної власності позивача та відповідача об`єктів житлової нерухомості, розташованих у м. Кропивницький, та рівність часток сторін у цій власності ними не оспорюється, а відтак вказана обставина доказуванню не підлягає (частина 1 статті 82 ЦПК України).

За приписами статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить.

За нормою статті 360 цього Кодексу співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними зі спільним майном.

Обов`язок споживача оплачувати надані йому житлово-комунальні послуги та витрати на утримання будинку і прибудинкової території випливає з положень статей 7, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції від 24.06.2004 р. № 1875-IV, чинного на час виникнення спірних правовідносин), статей 151, 162 Житлового кодексу Української РСР та Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 № 572.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 ЦК України).

За період з січня 2016 р. по серпень 2018 р. позивачем було понесено витрат на утримання та збереження спільного майна (послуги охорони) в загальному розмірі 272 277,95 грн., що підтверджується квитанціями про їх оплату і складеними на підставі цих квитанцій таблицями-розрахунками (т. 1 а.с. 36-250, т. 2 а.с. 1-19, 81-84), та не оспорюється відповідачем.

Оскільки порядок користування спільними об`єктами житлової нерухомості між сторонами не встановлювався та з огляду на положення статті 541 ЦК України суд дійшов висновку, що зобов`язання з оплати витрат на управління, утримання та збереження спільного майна сторін є солідарними.

Відповідно до положень частини 1 статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього....

Зі змісту рішення суду про розірвання шлюбу сторін вбачається, що на дату його ухвалення чоловік та дружина разом не проживали та не вели спільного господарства, проте момент припинення їх шлюбно-сімейних відносин рішенням суду не встановлено.

Жодних доказів, які б давали підстави для встановлення моменту фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин сторін, суду не надано.

Частиною 2 статті 114 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

За приписом частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до наданих суду розрахунків за період з січня 2016 р. по березень 2017 р. позивачем були понесені витрати на утримання та збереження чотирьох об`єктів спільного майна в загальному розмірі 155 038,88 грн.

Відтак враховуючи, що витрати в розмірі 155 038,88 грн. були понесені позивачем в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, суд вважає встановленим, що ці кошти сплачувались зі спільного бюджету сім`ї сторін, а тому погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для їх стягнення в порядку регресу.

Зважаючи на те, що витрати на утримання спільного майна в розмірі 177 239,07 грн. (272 277,95-155 038,88) були понесені позивачем вже після розірвання шлюбу з відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення половини цієї суми з відповідача в порядку регресу на підставі положень частини 1 статті 544 ЦК України.

Що стосується посилань відповідача на те, що грошові кошти, які він перераховував позивачу, призначались не лише для утримання дітей, а і на утримання спільного нерухомого майна, то суд їх відхиляє, оскільки сімейний закон не обмежує платника аліментів у праві самостійно визначати розмір своєї участі в утриманні дитини та сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначено судом, а у наданих відповідачем квитанціях чітко зазначене цільове призначення перераховуваних ним сум - «аліменти» (т. 2 а.с. 46-54).

Отже на підставі оцінки наведених сторонами аргументів, наданих ними доказів та вищенаведених законодавчих норм, суд дійшов висновку про доведеність і обґрунтованість вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення в порядку регресу витрат на утримання спільного майна в розмірі 88 619,54 грн. (177 239,07/2).

Стаття 141 ЦПК України визначає, що у разі часткового задоволення позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач заявила вимоги на суму 136 138,97 грн. і сплатила судовий збір в розмірі 1361,39 грн. (т. 1 а.с. 6).

Доказів понесення судових витрат відповідачем суду не надано.

Позов задоволено на 88 619,54 грн., а тому суд покладає на відповідача судовий збір в сумі 886,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку регресу витрати на утримання спільного майна в розмірі 88 619,54 грн. та судовий збір в розмірі 886,20 грн., а усього 89 505 (вісімдесят дев`ять тисяч п`ятсот п`ять) гривень 74 копійки.

Позивач: ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Згідно з підпунктом 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Розділу XIII ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: