Справа № 755/730/17 Головуючий в суді І інстанції Арапіна Н.Є.
Провадження № 22ц-824/1368/19 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Дев'ята Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, який мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати ОСОБА_6, яка була власником 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Вказує, що після смерті матері звернувся до Дев'ятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після її смерті, однак йому повідомили, що 11 грудня 2015 року ОСОБА_6 заповіла належну їй частину квартири АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_4

Вважає, що його мати ОСОБА_6 на час посвідчення цього заповіту не усвідомлювала значення своїх дій, внаслідок лікування від важкої хвороби, а відповідачка скористалася цим безпорадним станом та змусила її оформити заповіт, тому просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_6, посвідчений 11 грудня 2015 року державним нотаріусом Дев'ятої державної нотаріальної контори.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано переконливих, належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час підписання заповіту ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6 (а.с.5, 49).

Після її смерті відкрилася спадщина на нерухоме майно, яка складається із ? частини квартири АДРЕСА_1, що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації 30 грудня 1996 року (а.с.70 з.в, 71).

Спадкоємцями першої черги за законом є позивач - син спадкодавця - ОСОБА_3 (а.с. 5, 49) та третя особа - дочка спадкодавця ОСОБА_5 (а.с. 74 зв., 75 зв.).

Згідно заповіту, посвідченого 11 грудня 2015 року державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Давидовою Т.М. на нотаріальному бланку серії НАС № 197094, зареєстрованого в реєстрі за № 1-471, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована в АДРЕСА_1, заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 (а.с.8, 68 зв.-69).

Позивач просить визнати заповіт недійсним, обґрунтовуючи тим, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало її волі, оскільки остання на день складення заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Ухвалою суду першої інстанції було призначено судову-психіатричну (посмертну) експертизу, за висновком якої ОСОБА_6 на час підписання заповіту (11.12.2015) не виявляла ознак будь-якого психічного розладу та за своїм психічним станом у зазначений період усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с.152-158).

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З матеріалів справи вбачається та правильно встановлено судом, що висновок експерта є повним, обґрунтованим, під час проведення експертизи досліджувались всі обставини стосовно психічного стану ОСОБА_6, висновки експертів містять докладний опис отриманих експертами матеріалів, та відомостей, які встановлені при дослідженні об'єктів експертизи, обґрунтування даних про психічний стан особи. На кожне з поставлених судом питань надано відповіді по суті, які є повними, зрозумілими, вичерпними та науково обґрунтованими, тому підстав для відхилення висновку експерта не вбачається.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 06 листопада 2011 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Відповідно до положень ст. 1247 ч.1, ч.2. і ст. 1257 ч.1, ч.2 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 76, 81, 89 ЦПК України, враховуючи висновок проведеної у справі посмертної судової психіатричної експертизи, згідно з яким ОСОБА_6 на час укладання оскаржуваного заповіту була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а оскаржуваний заповіт відповідає вимогам статі 1247 ЦК України та, що обставини, з якими закон пов'язує застосування частини першої статті 225 ЦК України, не знайшли свого підтвердження, оскільки підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи у момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій і керувати ними, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання заповіту недійсним.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 у справі № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16 та постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 61-5896св18.

Інші докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: