ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/37/19Головуючий по першій інстанції ненко О.Г.
Категорія: 311010000 Доповідач в апеляційній інстанції Вініченко Б.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Богданова гора» - адвоката Мінька Сергія Костянтиновича на рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Богданова гора» про поновлення на роботі,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В мотивування позовних вимог позивач вказував на те, що він працював на посаді юриста в ТОВ «Богданова гора» з 01 вересня 2017 року по 08 лютого 2019 року. Наказом (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) №26-к від 08.02.2019 року він був звільнений з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення штату працівників).

Вважаючи своє звільнення незаконним вказував на те, що відповідачем не було дотримано процедури скорочення штату працівників на підприємстві.

Вказує, що у врученій йому копії наказу про звільнення №26-к від 08.02.2019 року не було підпису керівника, а запис в трудовій книжці завірений підписом інспектора з кадрів, а не керівника підприємства.

В порушення вимог ст. 494 КЗпП України відповідач не надав профспілці інформації з питання скорочення штату працівників, включаючи інформацію про причини наступного звільнення, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення.

В порушення вимог ст. 42 КЗпП України відповідач не врахував наявність у позивача переважного права залишення на роботі, оскільки на його утриманні знаходиться неповнолітня донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, про наступне вивільнення відповідач його не попередив за два місяці. Також роботодавцем не пропонувалася робота за відповідною професією, і тільки за відсутності такої роботи інша робота, яка є на підприємстві. Тобто позивачу не пропонували не тільки роботу за його спеціальністю, але й іншу вакантну посаду, нижчу за рангом, або нижче оплачувану роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи й стану здоров`я. Вказує, що йому не пропонувалися вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які були на день попередження про звільнення, а також вакансії, які відкрилися протягом двохмісячного строку аж до фактичного звільнення.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд визнати незаконним наказ №26-к від 08 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з посади юриста ТОВ «Богданова Гора»; поновити його на посаді юриста ТОВ «Богданова Гора».

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано наказ №26-к від 08 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади юриста ТОВ «Богданова Гора» у зв`язку зі скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді юриста ТОВ «Богданова Гора» з 09 лютого 2019 року.

Стягнуто з ТОВ «Богданова гора» на користь держави судовий збір 768, 40 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що хоча відповідач і своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язок надання пропозицій про всі наявні на товаристві вакансії, починаючи з часу ознайомлення з рішенням роботодавця про скорочення його посади і до дня звільнення. Щодо доводів позивача про те, що він має переважне право на залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку, мало місце скорочення посади юриста, яка була єдиною у товаристві, те саме стосується і питання щодо ненадання звіту до Державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників та статтю 49-4 КЗпП України, а щодо сумнівів у правильності внесення запису та підпису у його трудовій книжці, то дане питання не є позовною вимогою.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «Богданова гора» - адвокат Мінько С.К. звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач вимагав від товариства надання йому пропозиції тільки іншої вакантної посади, але з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи й стану здоров`я, якої у відповідача не було. Інші робочі професії на товаристві були і на даний час залишаються, позивач про них знав та може і на даний час ними скористатися за допомогою звернення до державної служби зайнятості або працевлаштування самостійно. Крім того, судом не надано правової оцінки тому факту, що позивач перебував на посаді юриста за сумісництвом і це не була його основна робота.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що судом першої інстанції на підставі письмових доказів, долучених відповідачем до справи, а це зокрема, штатні розписи станом на 01.01.2019 року та 09.02.2019 року встановлено, що у відповідача на час його звільнення були наявні вакантні посади, які йому не пропонувались та не повідомлялось про їх наявність.

Щодо доводів апелянта в частині того, що посада на якій перебував позивач була за сумісництвом, то у відзиві звернуто увагу на те, що законодавством не передбачено жодних відмінностей при звільнені працівників при скороченні чисельності або штату працівників, які працюються як на основній роботі, так і за сумісництвом.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно наказу №БГ000000083 від 31.08.2017 року та трудової книжки серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 01.09.2017 року прийнятий на роботу у ТОВ «Богданова Гора» на посаду юриста.

30 листопада 2018 року відповідачем видано наказ № 218/1-к «Про скорочення чисельності працівників», відповідно до якого у зв`язку зі зменшенням виробничого процесу, прийнято рішення про скорочення штату працівників посаду юриста у товаристві з обмеженою відповідальністю «Богданова гора» - 1 штатна одиниця; відділу кадрів наказано підготувати документи для скорочення відповідного працівника та звільнити його за п. 1 ст. 40 КЗпП України та не пізніше ніж за два місяці вручити персональне попередження під розпис працівнику ОСОБА_1 , посада якого підлягає скороченню, звільнення якого відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України провести згідно з вимогами діючого законодавства, з дотриманням відповідних пільг та компенсацій.

Наказом №219/1-к від 03.12.2018 року на виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України у зв`язку із ліквідацією посади та скороченням штату працівників, ОСОБА_1 попереджено персонально про наступне вивільнення з посади юриста за два місяці, що підтверджується підписом останнього з ознайомленням з наказом 03.12.2018 року відповідним повідомленням. А також заявою позивача від 03.12.2018 року.

Наказом №26-к від 08.02.2019 року позивача звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників з яким він ознайомився 08.02.2019 року, що підтверджується його підписом та видано трудову книжку.

Відповідно до пункту третього статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У висновку, викладеному в постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Зазначене також узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.

Відповідно до штатних розписів станом на 01.01.2019 року та 09.02.2019 року, у ТОВ «Богданова гора» були наявні наступні вакантні посади: адміністратор системи ІТ; завідувач господарства; прибиральник виробничих приміщень; слюсар-ремонтник; механік з ремонту устаткування; комірник; вирубник деталей; комплектувальник виробів, н/ф та матеріалів; розмітник деталей та матеріалів; оператор конвеєрної лінії.

В матеріалах справи відсутні дані про подання пропозицій позивачу про вакантні посади, які наявні у товаристві.

Встановивши, що ТОВ «Богданова гора» не запропонувало позивачу роботу на вакантних посадах, які він міг виконувати, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що при звільненні ОСОБА_1 не було дотримано вимог, встановлених частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для поновлення позивача на роботі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Аргументи апеляційної скарги про те, що позивач вимагав від товариства надання йому пропозиції тільки іншої вакантної посади, але з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду роботи й стану здоров`я, якої у відповідача не було, а інші робочі професії на товаристві буди і наявні на даний час та позивач може ними скористатися, не заслуговують на увагу, оскільки суд дослідив вказані докази як кожен окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, на підставі чого встановив, що позивачу не було запропоновано жодної вакантної посади. В поданій апеляційній скарзі відповідач не заперечував факту існування вказаних вакансій та підтвердив, що ТОВ «Богданова гора» не пропонувало їх позивачу.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 займав посаду юриста за сумісництвом і перебування на вказаній посаді не було його основним місцем роботи, колегія суддів оцінює критично з огляду на наступне.

Сумісництво - це виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві.

Законодавством не передбачено обмежень прав працівників за сумісництвом, на відмінну від суміщення роботи, в тому числі і на поновлення їх на роботі в разі незаконного звільнення.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Богданова гора» - адвоката Мінька Сергія Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2019 року.

Судді: