КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9588/2019 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 серпня 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Сержанюка А.С

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс» звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є балансоутримувачем житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та за своєю статутною діяльністю забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового та нежитлового фонду, надає споживачам житлово-комуналі послуги та проводить розрахунки з власниками та користувачами квартир за надані житлово - комунальні послуги.

При цьому, відповідачі є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 01.03.2004 року, яким позивачем, на підставі акту приймання - передачі житлових будинків від 01.03.2010 року надаються житлово-комунальні послуги.

Зазначає, що послуги надавались позивачем належним чином та відповідно умов, що визначені законодавством України у сфері житлово-комунальних послуг.

В свою чергу, зобов`язання в частині, що стосується своєчасної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги відповідачами виконані не були, внаслідок чого в період з 01.01.2015 року по 01.05.2016 року у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 15462,89 грн. В зв`язку з наявністю виникла заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 17091,26 грн., які просить, стягнути солідарно з відповідачів та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованостізадоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 17091,26 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс» судові витрати у розмірі 689,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житло-сервіс» судові витрати у розмірі 689,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 , 28 травня 2019 року подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на те, що суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, крім того зазначив, що відсутні будь-які договірні відносини, в тому числі й підписаний трьохсторонній договір по наданню житлово-комунальних послуг, який передбачає солідарну відповідальність.

Тому просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовної заяви Товариству «Житло-Сервіс» про солідарне стягнення коштів в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є балансоутримувачем житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та за своєю статутною діяльністю забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового та нежитлового фонду, надає споживачам житлово-комунальі послуги та проводить розрахунки з власниками та користувачами квартир за надані житлово - комунальні послуги.

Також встановлено, що відповідачі є співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 01.03.2004 року, яким позивачем, на підставі акту приймання - передачі житлових будинків від 01.03.2010 року надаються житлово-комунальні послуги.

В свою чергу, зобов`язання в частині, що стосується своєчасної оплати за спожиті житлово-комунальні послуги відповідачами виконані не були, внаслідок чого в період з 01.01.2015 року по 01.05.2016 року у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість в сумі 15462,89 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог товариства «Житло-сервіс» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином та відповідно до умов надав послуги з утримання та експлуатації обслуговування тарифів із зазначенням її вартості, а саме прибирання прибудинкової території, прибирання сходових клітин, вивезення відходів, прибирання підвалу та технічних повернень, технічне обслуговування ліфтів, електропостачання ліфтів, освітлення місць загального користування.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Виконавець житлово-комунальних послуг, це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу.

Відповідно статуту позивача, метою та предметом діяльності підприємства є забезпечення належного утримання житлових будинків та прибудинкових територій та «надання споживачам житлово-комунальних послуг.

Колегією встановлено, що позивач надавав послуги з утримання та експлуатаційного обслуговування відповідно до затвердженого КМДА тарифу, послуги, що входять до складової тарифу з зазначенням її вартості, а саме: прибирання прибудинкової території, прибирання сходових клітин, вивезення відходів, прибирання підвалу та технічних поверхів, технічне обслуговування ліфтів, технічне обслуговування внутрішньобудинкових мереж, дератизація, енергопостачання ліфтів, освітлення місць загального користування.

Колегія суддів не бере до уваги, твердження апелянта про те, що позивач, який не є балансоутримувачем не має правових підстав брати плату за послуги з утримання та експлуатаційне обслуговування не відповідає вимогам законодавства України в сфері надання житлово- комунальних послуг.

Натомість колегія суддів звертає свою увагу на ту обставину, що співвласники будинку мали законні підстави прийняти будинок на самообслуговування в порядку, що встановлений в Законі України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Законі України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Про те своїм правом співвласники будинку (в тому числі апелянт) не скористались.

А тому, твердження апелянта, що саме позивач повинен був скликати загальні збори співвласників будинку для передачі його на баланс та вирішення питання обслуговування, є помилковим та не відповідає нормам вищезгаданих нормативних актів, оскільки такі дії здійснюються виключно за ініціативою співвласників, а не обслуговуючої організації.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що діяла до 10.06.18p.) споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно п.3 ч.2 ст. 21 Закону виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, а відмова споживача від оплати послуг з посиланням на відсутність укладеного договору не береться до уваги колегією суддів, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та підпункту 1 пункту 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання встановлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

За змістом частини першої статті 901 ЦК, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже, колегія суддів, погоджуючись з судом першої інстанції, приходить до переконливого висновку, що з огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги.

Відповдно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Отже, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

А.С. Сержанюк