ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1999/19 Справа № 212/477/18 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року, ухваленого суддею Колочко О.В. у м. Кривому Розі,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України, третя особа Прокуратура Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 23 червня 2011 року прокурором Саксаганського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 364 КК України. 10 липня 2017 року постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області справу було закрито за відсутності в діях позивача складу злочину, передбаченого ст. 364 КК України.

Незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності позначилось на його моральному стані, оскільки це виразилось у відсутності кар'єрного зросту протягом шести років, обмеження у вигляді підписки про невиїзд не давали можливості виїзду за межі України до родичів, тому йому було завдано істотної моральної шкоди, яку він оцінює в 350 000 грн. та просив її стягнути на свою користь.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 268 056 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача судові витрати в розмірі 11 490 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про зміну як рішення суду, так і додаткового рішення суду. Зокрема вважає, що судом не враховано Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», який гарантує мінімальну суму відшкодування на рівні мінімальної заробітної плати, але не обмежує позивача в праві отримання коштів на рівні 3723 гривні.

Також вважає, що він був підданий кримінальному переслідуванню у період з 23.06.2011 року по 20.10.2017 рік, тобто повні 75 місяців 27 дні, а відшкодування моральної шкоди судом проведено за період з 12.07.2011 року по 10.07.2017 рік, тобто тільки 72 місяці.

Крім того вважає, що суд не врахував положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (із змінами).

В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Зокрема вважає, що висновок суду про стягнення коштів з Казначейської служби, як юридичного органу, є невірним, оскільки в такому випадку кошти підлягають стягненню з Держави шляхом списання коштів Казначейством з державного бюджету.

Крім того зазначає, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та не відповідає засадам виваженості та справедливості,.

Також вважає, що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

На думку представника Державної казначейської служби України суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру.

Також вважає що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним і необґрунтованим, та не підтвердженим належними доказами.

В відзиві на апеляційну скаргу позивача, прокуратура Дніпропетровської області зазначає, що рішення суду законне та обґрунтоване, прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, проте апеляційна скарга є необґрунтована та безпідставна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника позивача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, проти апеляційної скарги Державної казначейської служби України заперечував, представника прокуратури Дрємайлова Ю.О., який підтримав апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та письмових заперечень, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 12 липня 2011 року старшим слідчим прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу було порушено кримінальну справу у відношенні ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364 КК України.

12 липня 2011 року старшим слідчим прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу винесено постанову про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_1 у виді підписки про невиїзд, про що останньому було оголошено під підпис.

14 липня 2011 року постановою старшого слідчого прокуратури Саксаганського району м. Кривого Рогу було притягнуто ОСОБА_1 в якості обвинуваченого у кримінальній справі № 56119033 та пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ст. 364 ч. 3 КК України.

31 жовтня 2014 року постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу кримінальна справа по обвинуваченню ОСОБА_1 за ст. 364 ч. 3 КК України була закрита за відсутності в діянні складу злочину (а.с. 83).

Постанова Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 31 жовтня 2014 року скасована ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 03.02.2015, справу було повернуто на новий розгляд (а.с. 84-85).

21 липня 2015 року ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу було задоволено клопотання підсудного ОСОБА_1 та скасовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, застосований 12.07.2011 року у відношенні підсудного.

20 лютого 2017 року постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування (а.с. 5-7).

10 липня 2017 року постановою слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області кримінальне провадження, яке було внесене до ЄРДР на підставі раніше порушеної кримінальної справи № 56119033 від 23.06.2011 року, за № 0000054 від 12.05.2017 року відносно дільничних інспекторів міліції сектору ДІМ Саксаганського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України, закрито в зв'язку з відсутністю складу вказаного злочину (а.с. 62-70).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством з 12 липня 2011 року по 10 липня 2017 року, тобто 72 місяців або 6 років, з яких 4 роки із застосуванням запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що законом передбачене безумовне право громадянина на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому законодавством, у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Частинами 2, 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Частиною 2 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

За ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно з ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, відшкодовується Державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду виникає у разі закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в редакції чинній станом на березень 2014 року). Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно із вимогами ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно п. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Встановивши, що постановою слідчого в особливо важких справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Дніпропетровської області від 10 липня 2017 року, кримінальна справа щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 364 КК України закрита у зв'язку з відсутністю складу вказаного злочину, взявши до уваги, що позивач перебував під судом впродовж 6 років та що до нього було застосовано запобіжні заходи у виді підписки про невиїзд, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування правових підстав для часткового задоволення позову.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на положення ст. 23 ЦК України, відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом..

У п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.

Таким чином, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, встановивши фактичні обставини справи, дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями працівників міліції, прокуратури та суду відповідно до норм ст. 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки встановлено незаконність притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності.

Отже, факт закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину дає підстави останньому вимагати відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд визначаючи розмір моральної шкоди, не врахував положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» колегією суддів відхиляються, оскільки розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Доводи апеляційної скарги позивача, судом не враховано Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», який гарантує мінімальну суму відшкодування на рівні мінімальної заробітної плати, але не обмежує позивача в праві отримання коштів на рівні 3723 гривні, не заслуговують на увагу, оскільки суд при визначенні розміру моральної шкоди взяв до уваги усі обставини справи, час перебування позивача під слідством, спосіб запобіжного заходу, врахував усі доводи позивача щодо вимушеності докладати додаткових зусиль для підтвердження та доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, глибин моральних страждань та принципів розумності та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно п.14 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, згідно яких: розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» мінімальна заробітна плата з 01 січня 2018 року становить 3723,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги позивача, що він був підданий кримінальному переслідуванню у період з 23.06.2011 року по 20.10.2017 рік, тобто повні 75 місяців 27 дні, а відшкодування моральної шкоди судом проведено за період з 12.07.2011 року по 10.07.2017 рік, тобто тільки 72 місяці, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 знаходився під слідством з 12 липня 2011 року по 10 липня 2017 рік, тобто з дня порушення відносно нього кримінальної справи 12 липня 2011 року по дату закриття кримінального провадження 10 липня 2017 року, що складає 6 років - 72 місяців, має право на відшкодування моральної шкоди, та суд вірно визначився зі строком перебуванням позивача під слідством.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача в частині стягнення моральної шкоди саме з Державної казначейської служби.

Згідно із пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 ст. 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Отже, висновок суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди з відповідача, яке проводиться Державною казначейською службою України за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відповідності до вимог ст.ст. 23, 48 Бюджетного кодексу України, є вірним.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, межі якого визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати, що був установлений на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня мінімальну заробітну плату у місячному розмірі установлено у розмірі 3 723 грн.

Тому, розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом.

З урахуванням розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством на час розгляду справи, який складає 3 723 гривні, розмір компенсації моральної шкоди становить 268 056 гривень, виходячи з наступного розрахунку 3723 грн. х 72 міс. = 268 056 грн.

Судом першої інстанції визначений розмір компенсації моральної шкоди 268 056 грн. з урахуванням вимог розумності, справедливості та враховано усі матеріали справи, довготривалість моральних страждань позивача, їх глибина, із урахуванням роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мав би надати позивач для підтвердження заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат майнового характеру спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що завдані страждання позивачу у вигляді душевних переживань, втраті авторитету, в необхідності на протязі шести років доводити свою невинуватість. Перебування під підпискою про невиїзд протягом чотирьох років призвело до порушення життєвого ритму, погіршення відносин з оточуючими, обмеження у пересуванні в межах та поза межами України. В зв'язку з тривалим перебуванням під слідством він не міг налаштувати звичайний для себе ритм життя.

Отже суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що перебування позивача під слідством та судом, застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, мали негативні наслідки і пов'язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що судом першої інстанції не враховано норми Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що набрав чинності з 01 січня 2017 року, де вказано, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, а до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, є безпідставні, з огляду на наступне.

Частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року встановила, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Таким чином, положення цієї частини Закону стосуються застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при обчисленні окладів, заробітної плати, інших виплат, пов'язаних з оплатою праці.

Вказівка в другому абзаці цієї частини про те, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень, підлягає застосуванню у взаємозв'язку з першим абзацом, в якому прямо зазначено, що вона не застосовується як розрахункова величина при нарахуванні виплат в порядку оплати праці (окладів, заробітної плати, інших виплат).

Так як предметом спору у даній справі є стягнення відшкодування в порядку Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а не будь-яких виплат в порядку оплати праці, частина 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року свою дію на спірні правовідносини не поширюється.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Частинами 1-5 ст. 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1 скориставшись своїм правом на захист, 20 жовтня 2017 року уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_2 згідно якого йому надана професійна правнича допомога: усні та письмові консультації з посиланням на норми права, складання та подання позовної заяви, складання та подання уточненого позову, підготовка та участь в судових засіданнях від 12.03.2018 року, 10.04.2018 року, 26.06.2018 року, 24.07.2018 року, 21.09.2018 року (а.с. 127). На підтвердження понесення витрат на надання професійної правничої допомоги позивачем надано розрахункову квитанцію про сплату адвокату 15 000 грн. та акт приймання-передачі правової допомоги відповідно до умов договору.

Враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 11 490 грн.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 вересня 2018 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 вересня 2018 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: