Провадження № 22-ц/801/142/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 рокуСправа № 127/27504/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 127/27504/17 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», державного реєстратора приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої Оксани Миколаївни, про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та зобов'язання реєстратора вчинити дії

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2018 року, повний текст якої складено 21 листопада 2018 року, про закриття провадження, постановлену у складі судді Хитрука В.М.,

встановив:

В грудні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М., про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності та запису про право власності 18207264 від 19 грудня 2016 року, внесеного державним реєстратором.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 18 березня 2008 року між нею як майновим поручителем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір іпотеки належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором №VICWGA від 18 березня 2008 року. З листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 31 березня 2017 року їй стало відомо, що право власності на квартиру, яка є її єдиним житлом, 22 грудня 2016 року зареєстровано державним реєстратором - приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі рішення про державну реєстрацію від 22 грудня 2016 року.

Таке рішення вважає незаконним з підстав порушення державним реєстратором порядку, передбаченого Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зокрема, державний реєстратор не повідомив власника об'єкта нерухомого майна - позивача у справі, про наявність заяви іпотекодержателя на проведення реєстраційних дій (ч.1 ст. 20 Закону); між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 жодні нотаріально-посвідчені угоди від 22 грудня 2016 року не укладалися і приватним нотаріусом Бєлою О.М. нотаріальні дії щодо вказаної нерухомості не вчинялися, а тому цей приватний нотаріус не мав повноважень на здійснення функції державного реєстратора щодо спірної квартири (абз.5 ч.5 ст.3, ч.3 ст. 20, п.1 ч.1 ст. 27 Закону); позивач не отримувала вимогу від іпотекодавця про застосування застереження про задоволення вимог кредитора за рахунок іпотечного майна (п. 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 №1127). Також державним реєстратором порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача, передана в іпотеку в забезпечення споживчого кредиту, наданого в іноземній валюті і згода власника на відчуження, примусове стягнення майна відсутня. Спірне рішення прийнято за відсутності рішення суду, що призвело до примусового позбавлення ОСОБА_3 її права на житло.

З цих підстав просила скасувати рішення державного реєстратора: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. № 33088872 від 22 грудня 2016 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк» та скасувати запис про право власності 18207264 від 19 грудня 2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ПАТ КБ «ПриватБанк», внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М.

В липні 2018 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав заяву про уточнення позовних вимог, в якому крім іншого, заявлено додаткову вимогу про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3

Ухвалою Барського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2018 року провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначала, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі з підстав, що спір повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства, не взяв до уваги, що позивачем також заявлено вимогу про визнання права власності на нерухоме майно, а також те, що питання предметної юрисдикції вже було вирішено у іншій справі №802/1792/17-а між тими самими сторонами про той самий предмет і з тих самих підстав, яка розглядалася в порядку адміністративного судочинства, у якій суд дійшов висновку про те, що даний спір є приватноправовим і повинен розглядатися в порядку цивільного судочинства.

В строк встановлений судом від відповідачів відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судове засідання позивач ОСОБА_3 та її представник не з'явилися, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Ткач А.Ю. проти апеляційної скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідач - державний реєстратор приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Бєлая О.М. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що цей спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позовні вимоги ґрунтуються на протиправності дій державного реєстратора як суб'єкта, наділеного владними функціями, у зв'язку з порушенням Порядку вчинення дій, а виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди не є безпосередньою підставою для звернення до суду, тобто спір про право відсутній.

З таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо.

Згідно із ч.ч. 1,2,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

По справі встановлено, що відповідно до договору іпотеки від 18 березня 2008 року, з додатковою угодою до нього від 14 жовтня 2013 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, позивач передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором №VICWGA від 18 березня 2008 року (т.1 а.с. 12-15).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, 22 грудня 2016 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Бєлою О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 33088872, на підставі якого внесено запис про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 20-25).

29 березня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_3 вимогу про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою (т.1 а.с. 17).

Вимогами у цій справі є скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яке виникло у ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору іпотеки від 18 березня 2008 року.

Фактично позивач обґрунтовувала свої вимоги порушенням процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і як наслідок реєстрацію за іншою особою (іпотекодержателем) права власності на належне їй майно.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

За змістом частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (п.19 ч.1 ст. 2 КАС України).

Згідно з п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб'єктами стосовно їх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єкта (суб'єктів), а останній (останні) відповідно зобов'язаний виконувати вимоги та приписи такого суб'єкта владних повноважень. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно (право власності на спірну квартиру), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про державну реєстрацію стосувалось реєстрації прав іншої особи, а не позивача.

Скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за третьою особою є захистом прав позивача на нерухоме майно від їх порушення іншою особою, за якою зареєстровано право власності на це майно.

Оскарження рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру безпосередньо пов'язане із захистом позивачем свого цивільного права у спорі щодо житлового приміщення з особою, яка не заперечує законності дій державного реєстратора з реєстрації за нею права власності. Такий спір має приватноправовий характер. З огляду на суб'єктний склад сторін спору він має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

У Постанові Великої Палати Верховного суду від 4 вересня 2018 року, справа № 823/2042/16 відступлено від висновків, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року у справах № 817/567/16 та № 826/9928/15, від 10 квітня 2018 року у справі № 808/8972/15, від 16 травня 2018 року у справі № 826/4460/17, від 23 травня 2018 року у справі № 815/4618/16, від 05 червня 2018 року у справі № 804/20728/14, від 12 червня 2018 року у справі № 823/378/16, від 13 червня 2018 року у справах № 820/2675/17 та 803/1125/17 щодо належності до юрисдикції адміністративних судів спорів за позовами осіб, які не були заявниками вчинення реєстраційних дій, до державного реєстратора про скасування його рішень чи записів у державному реєстрі стосовно державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У вказаній постанові Верховний Суд дійшов до наступного висновку, який відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України повинен враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Такий критерій визначення юрисдикції спору як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов'язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб'єктного складу сторін спору.

Суд першої інстанції також не звернув увагу, що в уточненій позовній заяві, позивачем ставиться питання про визнання права власності на спірну квартиру, тобто спір про майнове право, проте жодної оцінки цим позовним вимогам не надано.

Крім того, як видно з матеріалів справи ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2017 року у справі № 802/1792/17-а за адміністративним позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Бєлої О.М. про визнання протиправним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на квартиру, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2017 року та Постановою Великої Палати Верховного суду від 21 березня 2018 року, відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки заява не підлягає розгляду порядку адміністративного судочинства.

Суди дійшли висновків, що у справі спірні правовідносини пов'язані із реєстрацією майнових прав, невиконанням умов цивільно-парової угоди, що випливають із договірних відносин, то за таких обставин спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно з практикою ЄСПЛ, пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює «право на суд», в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов'язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. «Голдер проти Об'єднаного Королівства» (Golder v. the United Kingdom), рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. «Беллет проти Франції» (Bellet v. France), рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36). Суд зазначає, що заявник мав доступ до цих судів, проте жодний з них не розглянув по суті скарги заявника на неможливість користуватись церковною будівлею, оскільки вони вважали, що вони не мають юрисдикції розглядати такі питання, не дивлячись на те, що процедурні вимоги прийнятності було дотримано. Більш того, державна виконавча служба та обласна державна адміністрація не змогли вирішити конфлікт між релігійними конфесіями та не могли допомогти релігійній громаді заявника вирішити спір з іншою релігійною організацією щодо використання церковної будівлі у селі Сосулівка, де була тільки одна культова будівля. Суд вважає, що така ситуація прирівнюється до відмови у здійсненні правосуддя, що порушує саму суть права заявника на доступ до суду, яка гарантується пунктом 1 статті 6 Конвенції. Відповідно мало місце порушення цього положення. (Рішення у справі «Церква села Сосулівка проти України» (Tserkva SelaSosulivka v. Ukraine) від 28 лютого 2008 року, заява № 37878/0, §§50,52,53).

Таким чином, суд першої інстанції не з'ясував належним чином предмет і підстави позову, суть спірних правовідносин, неповно з'ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі з підстав, що спір є публічно-правовим і не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції при вирішенні даного питання порушив норми процесуального права, що відповідно до ч.1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 374, 379, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Барського районного суду Вінницької області від 20 листопада 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 січня 2019 року.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко