Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3730/18 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 28 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г. С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Кучерявого О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/3730/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власника на грошові кошти та зобов'язати повернути з володіння та зберігання кошти, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2018 року, ухвалене під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, який 10.05.2018 уточнив та просив визнати за ним право на грошові кошти у розмірі 20000,00 грн і зобов'язати ОСОБА_2 повернути з володіння та зберігання грошові кошти розміром 20743 грн 30 коп., з них: 20000,00 грн грошові кошти за розпискою, 743 грн 30 коп. - витратні збитки. Позовні вимоги мотивував тим, що згідно розписки від 11.03.2015 він передав ОСОБА_2 20000,00 грн на зберігання, які останній не повертає та продовжує ними володіти та користуватися, на письмові вимоги про повернення вказаної суми коштів, відповідач не реагує. Зазначав, що дії відповідача є протиправними та такими, що порушують його права, як поклажодавця.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_2 повернути на користь ОСОБА_1 отримані за договором зберігання грошові кошти в сумі 20000,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 704 грн 80 коп. судового збору. У задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу та вважає, що воно є незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання повернути кошти підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову у цій частині, у решті рішення суду залишити без змін. Зазначає, що судом не було враховані обставини повернення ОСОБА_2 позивачу - ОСОБА_1 отриманих коштів та встановлені судами обставини у інших справах між тими самими сторонами.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Виконання договірних зобов'язань повинно здійснюватися відповідно до умов договору, загальних положень щодо виконання зобов'язань, визначених у главі 48 ЦК України, та спеціальних правил стосовно виконання окремих видів договірних зобов'язань.

Виконання договірного зобов'язання ? це вчинення боржником на користь кредитора або третьої особи певних дій, що становлять предмет виконання договірного зобов'язання. Виходячи з того, що дії боржника є правомірними і спрямовані на припинення договірного зобов'язання, вони за своєю юридичною природою є правочинами. Отже, на них поширюються загальні правила щодо правочинів.

Виконання договірного зобов'язання завжди полягає у вчиненні боржником певних дій, визначених у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

За змістом ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі, зокрема, у випадку укладення договору між фізичною та юридичною особою. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.03.2015 між сторонами було укладено договір зберігання, згідно умов якого, ОСОБА_1 передав на зберігання ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 20000,00 грн, строки зберігання сторонами визначено не було.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

У даному випадку строк зберігання не був встановлений. Позивач на підтвердження позовних вимог надав докази звернення з вимогою до ОСОБА_2 про повернення коштів, які були передані останньому на зберігання у сумі 20000,00 грн.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами 11 березня 2015 року було укладено договір зберігання за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на зберігання грошові кошти в загальній сумі 20 000, 00 грн. Проте, відповідач не повернув позивачу кошти після отримання вимоги про їх повернення, а тому суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховані обставини повернення ОСОБА_5 позивачу отриманих коштів та встановлені судами обставини у інших справах між цими стронами, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Так, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.02.2017 по цивільній справі №295/455/16-ц відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за розпискою від 11 березня 2015 року. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що із змісту даної розписки вбачається, що відповідач отримував кошти у ОСОБА_1 на зберігання, що не є свідченням про укладення між сторонами договору позики.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 18.04.2017, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 15.02.2015 в цій частині залишено без змін. Залишаючи рішення суду першої інстанції в цій частині без змін, колегія суддів апеляційної інстанції погодилася із висновком суду першої інстанції про те, що договір позики сторонами у цьому випадку не укладався, оскільки із тексту розписки від 11.03.2015 вбачається, що кошти були отримані на зберігання.

З матеріалів справи вбачається, що у червні 2017 року ОСОБА_1 звертався до суду першої інстанції із позовом, який у подальшому уточнив та просив повернути майно з незаконного володіння, а саме грошові кошти у розмірі 20000,00 грн. Зазначав, що вказану суму коштів відповідачем отримано було законно, вид правовідносин визначено самим відповідачем у розписці, зокрема, як зберігання. Рішенням Богунського районного суму м. Житомира від 20.03.2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення майна з незаконного володіння відмовлено, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами не регулюються ст.387 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач повернув кошти ОСОБА_1, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Оригінал розписки від 11 березня 2015 року знаходиться у ОСОБА_1

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що судом при вирішенні спору були порушені норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 15 січня 2019 року.

Головуючий

Судді