Провадження №22-ц/812/1384/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 серпня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Цуркан І.І.

за участі: приватного виконавця Куліченка Д.О., стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №488/3753/17 за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича на ухвалу, яку постановив Корабельний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Чернявської Яни Анатоліївни у приміщенні цього суду 02 липня 2019 року, повний текст якої складений в той же день, за поданням приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

в с т а н о в и л а :

У липні 2019 р. приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

В поданні приватний виконавець Куліченко Д.О. зазначав, що у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № 59293437 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 488/3753/17, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2019 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 456281 грн. Рішення набрало законної сили 14 березня 2019 року.

06 червня 2019 р. приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченком Д.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом, боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження. Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій спрямованих на його виконання не здійснено.

Як вказав заявник, відповідно до інформації, наданої на його запити, майно, належне боржнику на праві власності, відсутнє. Крім того, згідно даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстроване. Відповідно до відповіді державної фіскальної служби України боржник рахунків у банківських установах України не має. Згідно довідки ММБТІ від 07 червня 2019 р., як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 проте, відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, відсутня будь-яка інформація стосовно власника вказаного майна.

На думку приватного виконавця, боржник свідомо не зареєстрував право власності на житловий будинок в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з метою унеможливлення звернення стягнення на вказане майно на виконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі №.488/3753/17.

Посилаючись на викладене, просив звернути стягнення на нерухоме майно: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, що належить боржнику ОСОБА_2 ..

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2019 р. у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що оцінка вартості вказаного у поданні нерухомого майна відсутня; вирішення питання про реалізацію нерухомого майна боржника і направлення коштів на погашення заборгованості по виконавчому листу, неотримання відповідної згоди і заяви стягувача, звернення приватного виконавця до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно, яке є крайнім заходом, є передчасним, а тому в задоволенні подання слід відмовити, при цьому судом також враховано, що з наданих приватним виконавцем копій матеріалів виконавчого провадження не вбачається, що боржник обізнаний про початок примусового виконання рішення суду, адже вимоги надсилалися за адресою спірного майна та отримані боржником не були.

В апеляційній скарзі приватний виконавець Куліченко Д.О. вказує, що ухвала суду першої інстанції є незаконною, постановленою з порушенням норм матеріального права, судом надано неналежну оцінку доказів та обставинам справи, просить ухвалу скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його подання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що надані до подання докази свідчать про те, що у боржника відсутнє інше майно, на яке можливо звернути стягнення, боржник свідомо не зареєструвала право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з метою невиконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва. Відсутність записів у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно унеможливлює звернення стягнення на майно боржника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення приватного виконавця, стягувача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у ст.ст. 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

За приписами ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначене конституційне положення відображено і у п. 7 ч 3 ст. 2 та ст. 18 ЦПК України, згідно з якими судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Порядок виконання судових рішень та повноваження виконавців при вчиненні виконавчих дій визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією Стаття 6 Конституції України визначає, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Отже, метою виконавчого провадження є примусове виконання судових рішень.

Як встановив суд і таке вбачається з матеріалів справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. перебуває виконавчий лист, виданий Корабельним районним судом м. Миколаєва 14 березня 2019 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в загальному розмірі 456281,00 грн. на виконання заочного рішення по справі № 488/3753/17.

Виконавче провадження № 59293437 за вказаним виконавчим документом відкрито приватним виконавцем постановою від 06 червня 2019 р., зобов`язано боржника надати декларацію про доходи та майно.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».

В силу ч.ч. 1, 2, 5, 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Під час виконання рішення суду приватним виконавцем встановлено, що згідно інформації, наданої на запити Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Регіонального сервісного центру в Миколаївській області Міністерства внутрішніх справ України, Пенсійного фонду України, Державної фіскальної служби (а.с. 51-55), у боржника відсутні офіційні доходи, вклади у банківських установах, автотранспортні засоби, земельні ділянки, недобудовані об`єкти.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на нерухоме майно за боржником не зареєстроване.

Згідно відповіді Миколаївського комунального підприємства БТІ від 07 червня 2019 р. за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі дублікату від 23 червня 2015 р. №2-113, посвідченого Моторним М.О., державним нотаріусом державного нотаріального архіву Миколаївської області, зареєстрованого в КП ММБТІ 23 жовтня 2001 р. №19977 замість договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 03 січня 1978 р. №463, посвідченого 5-ю Миколаївською нотаріальною конторою, зареєстрованого в КП ММБТІ 17 грудня 1995 р. №19977.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відсутня будь-яка інформація стосовно власника майна, а саме - житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на який, як вважає приватний виконавець, необхідно звернути стягнення з метою виконання рішення суду.

На думку приватного виконавця, зазначене вище свідчить про те, що боржник свідомо не зареєстрував право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно з метою невиконання рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва по справі № 488/3753/17. Приватний виконавець вважає, що відсутність запису про право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 , в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно перешкоджає виконавчому провадженню у справі, унеможливлює звернення стягнення на майно боржника шляхом реалізації його з прилюдних торгів, обмежує право стягувача на своєчасне виконання судового рішення в розумний строк, ефективне виконання рішення суду. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з даним поданням.

Згідно із ч. 10 ст. 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 р. 1952-IV (далі- Закон 1952-IV) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином державна реєстрації права власності не є підставою виникнення права власності, але офіційно підтверджує факт набуття такого права.

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст. 6 Закону № 1952-ІV).

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Однак, при вирішення питання щодо виникнення у особи права власності на нерухоме майно слід застосовувати закон, який діяв на час виникнення права на нерухоме майно.

Згідно наданих заявником витягів з Державному реєстру прав власності на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за ОСОБА_2 об`єкти нерухомого майна на праві власності не зареєстровані.

Як вбачається з повідомлення Миколаївського комунального підприємства БТІ, за ОСОБА_2 зареєстрований договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 03 січня 1978 р. №463, посвідчений 5-ю Миколаївською нотаріальною конторою, зареєстрованого в КП ММБТІ 17 грудня 1995 р. №19977. Згідно копії технічного паспорту, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 07 квітня 2016 р., за вказаною адресою розташований житловий будинок 1986 р. забудови та господарські споруди 1988 р. забудови.

На час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 відносини набуття права власності на житловий будинок громадянами регулювались ЦК УРСР 1963 р., згідно із ст. 100 якого в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження.

Належність правовстановлюючих документів також встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 р. та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 р., який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. і був чинним на час побудови житлового будинку по АДРЕСА_1 . Такими документами для новоствореного нерухомого майна є відповідно до пунктів 14, 16 вказаного Переліку нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію, свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів.

ЦК УРСР 1963 р. та іншими діючими на час закінчення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 не передбачалось державної реєстрації права власності, але згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністерства комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р. передбачалась реєстрація житлових будинків бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих.

Між тим, згідно наданих до подання приватним виконавцем доказів, а саме матеріалів Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», відсутнє свідоцтво про право власності на жилий будинок по АДРЕСА_1 або затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття цього будинку в експлуатацію.

За такого боржник ОСОБА_2 , збудувавши будинок до 1992 р., своєчасно не оформила право власності на нього. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 р. «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» було передбачено, що підставою для оформлення права власності на приватні житлові будинки, дачні та садові будинки, споруджені до 05 серпня 1992 р., є складений БТІ висновок про технічний стан будівлі та документ, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вона розміщена. Зазначена постанова втратила чинність 02 червня 2011 р. Законом України від 17 лютого 2011 р. «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачалось, що прийняття в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009 р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю за результатами технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж таких об`єктів за наявності документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані.

Таким чином, жилий будинок по АДРЕСА_1 не був введений в установленому порядку в експлуатацію, а тому за таких обставин неможливо проведення державної реєстрації права власності на цей об`єкт та передчасним є вирішення питання про звернення стягнення на цей об`єкт до введення його в експлуатацію.

Суд не звернув уваги на вказані обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи.

Між тим, суд правильно врахував, що в наданих приватним виконавцем матеріалах відсутні докази вручення боржнику ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, приватний виконавець не надав доказів на вчинення в повному обсязі визначених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», а саме доказів, чи були вчинені заходи щодо опису майна боржника ОСОБА_2 , що знаходиться за місцем її проживання.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначені вище висновки щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень закону щодо набуття та реєстрації права власності на житловий будинок залишились поза доводами апеляційної скарги, але з врахуванням положень ч. 4 чт. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що встановлене неправильне застосування норм матеріального та процесуального права є в силу п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для зміни ухвали суду в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові..

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ухвала суду першої інстанції щодо вирішення подання по суті не змінюється, відсутні передбачені ст. 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича задовольнити частково.

Ухвалу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 02 липня 2019 року змінити в мотивувальній частині з урахуванням підстав та обставин, викладених у даній постанові.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повний текст постанови складений 28 серпня 2019 року