КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,

секретар Горбачова І.В.,

за участю:

представника відповідача Книш О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: в.о. Директора Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Гафаров Ігор Вікторович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України, згідно з яким просив: поновити його на посаді заступника начальника відділу адміністративно-господарської роботи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України з 04.07.2017 року;стягнути з Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (ДЗД ДКВС України) Міністерства юстиції України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.07.2017 року до дня поновлення на посаді; стягнути з Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (ДЗД ДКВС України) Міністерства юстиції України на його користь моральну шкоду в розмірі 64 000 грн. 00 коп.; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді заступника начальника відділу адміністративно-господарської роботи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України з 04.07.2017 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць.

Під час розгляду даної справи суд за клопотанням представника позивача замінив відповідача Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (ДЗД ДКВС України) Міністерства юстиції України на належного відповідача - Державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (а.с. 103).

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що відповідач, в порушення вимог ст. ст. 40, 42 КЗпП України, звільнив його з займаної посади на підстав наказу № ДЗД/16-61/179-17 від 04.07.2017 року у зв`язку з скороченням штату та чисельності працівників, не з`ясовуючи при цьому, чи користувався він переважним правом на залишенні на роботі.

При цьому, позивач вказував, що відповідач йому не запропонував всіх вакантних посад, а та посада, яку він обіймав, станом на 04.07.2017 року скорочена не була.

Крім того, як на підставу для стягнення з відповідача суми на відшкодування моральної шкоди у розмірі 64 000 грн. 00 коп., позивач зазначав, що внаслідок незаконного звільнення, він відчуває моральні страждання, переживання, що, як наслідок, призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків та витрачання часу на поновленнях своїх порушених прав.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13.03.2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 163-166).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

При цьому, в обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги, позивач, посилаючись на ст. ст. 40, 42, 49-2 КЗпП України та п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року, вказує на помилковість висновків суду як щодо пред`явлення позову до неналежного відповідача, так і щодо дотримання Департаментом забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України положень КЗпП України при його звільненні з займаної посади (а.с. 170-173).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21.05.2019 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу (а.с.177, 178).

04.06.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін (а.с. 185-187).

Ухвалою від 04.06.2019 року призначено справу до розгляду (а.с. 201, 202).

Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував з підстав її необгрунтованості та безпідставності.

Позивач, представник позивача та третя особа у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як передбачено вимогами ст. 492 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Таким чином, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 01.04.2015 року за результатом розгляду справи №6-40цс15.

Крім того, відповідно до правових позицій, які висловлені Верховним Судом України в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-491цс15 та в постанові від 09.08.2017 року у справі №6-1264цс17, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, згідно роз`яснень, які містяться в п.п.18, 19 постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У відповідності до вимог ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивінстю праці.

Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25.01.2017 року згідно з наказом Міністерства юстиції України від 28.11.2016 року за № 5341/к ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника відділу адміністративно-господарської роботи Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України (наказ Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України від 25.01.2017 року за № ДЗД/16-10/179-17).

Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2017 року за № 1223/к було скорочено організаційну структуру та штат Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України та затверджено структуру та штат державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України».

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, Наказом Міністерства юстиції України від 15.03.2017 року за №878/5 було визначено про припинення Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України у результаті реорганізації шляхом приєднання до державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби».

У зв`язку з зазначеним, 04.05.2017 року позивача повідомлено про можливе наступне звільнення із займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України через два місяці після ознайомлення із даним попередженням, а також запропоновано роботу на посаді головного інженера відділення транспорту та логістики адміністративно-господарського відділу державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби».

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що позивач не погодився із пропозицією роботи на запропонованій посаді, про що власноруч зазначив у вищезазначеному повідомленні.

На підставі Наказу Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України № ДЗД/16-61/179-17 від 04.07.2017 року позивача було звільнено з займаної ним посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, вище встановленими обставинами справи підтверджується факт перебування позивача у трудових правовідносинах саме з Департаментом забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України.

Не погоджуючись зі своїм звільненням, позивач, пред`являючи свої позовні вимоги до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», як до правонаступника Департаменту забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України, вказував, серед іншого, на недотримання відповідачем при його звільнення вимог ст. ст.. 40, 42, 49-2 КЗпП України.

В свою чергу, як встановлено судом першої інстанції, згідно з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України Міністерства юстиції України з 17 березня 2017 року перебуває у стані припинення, однак будь-яких доказів на підтвердження факту правонаступництва та передання усіх прав та обов`язків до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служб України», матеріали справи не містять.

Так, ч. ч. 1, 3 ст. 104 ЦК України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 105 ЦК України учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію. Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 107 ЦК України після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, згідно із ч. 4 ст. 107 ЦК України порушення положень частин другої та третьої цієї статті є підставою для відмови у внесенні до єдиного державного реєстру запису про припинення юридичної особи та державній реєстрації створюваних юридичних осіб - правонаступників.

Як передбачено ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», до державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців заноситься інформація про дату затвердження передавального акту та про юридичних осіб, правонаступником яких є зареєстрована юридична особа.

Таким чином, встановивши, що Департамент забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, з яким позивач перебував у трудових відносинах, в установленому законом порядку припинений не був, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», оскільки, враховуючи вищенаведені положення законодавства та суть правовідносин, останнє не порушувало прав і законних інтересів позивача, у зв'язку з чим є неналежним відповідачем у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги, з огляду на встановлені обставини справи, зокрема відсутність між сторонами трудових правовідносин, жодним чином не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, а також те, що при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», третя особа: в.о. Директора Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Гафаров Ігор Вікторович, про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 03 вересня 2019 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

Г.В. Крижанівська