ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Херсон

Номер справи: 654/4301/18

Номер провадження: 22-ц/819/1213/19

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Приходько Л.А.,

суддів: Вейтас І.В.,

Радченка С.В.,

секретар Шибінська А.Л.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Лебєдєвої Тетяни Олександрівни, діючої в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 травня 2019 року у складі головуючого судді Сіянка В.М.,

встановив:

В листопаді 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 02 лютого 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 10350.00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Договір укладений шляхом підписання позичальником заяви № б/н від 02 лютого 2007 року в якій ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 належним чином не виконувала взяті на себе зобов`язання за указаним кредитним договором, унаслідок чого станом на 18 жовтня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 36159.13грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 3430.39грн., заборгованості за процентами за користування кредитом - 15487.78грн., заборгованості за пенею - 15042.91грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн та штрафу (процентна складова) - 1698.05грн.

Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 02 лютого 2007 року у розмірі 36159.13грн., а також судові витрати у розмірі 1762.00грн.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 травня 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02 лютого 2007 року у сумі 13927.27грн. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 02 лютого 2007 року між ОСОБА_1 та Банком укладено кредитно-заставний договір, який складався з заяви позичальника HEXRRC11380004, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт») та Тарифів. При цьому Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка», «Стандарт») та Тарифи, які є складовими елементами укладеного між сторонами кредитного договору, були чинними і діяли на момент підписання ОСОБА_1 заяви позичальника Банком суду не надані.

Доданий до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не є належним та допустимим доказом оскільки під час розгляду справи не було підтверджено, що ОСОБА_1 була ознайомлена з долученою редакцією Умов та Правил. Отже, вирішуючи спір суд керувався умовами, які містяться в заяві позичальника HEXRRC11380004 від 02 лютого 2007 року.

Встановивши, що ОСОБА_1 з 2007 року по кінець 2016 року активно користувалася послугами банку та його коштами, знімала готівку в банкоматах, здійснювала розрахунки за придбані товари, періодично погашала існуючу заборгованість поповнюючи кредитну картку суд дійшов висновку, що банком дотримано строк позовної давності при звернені до суд з даним позовом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказане рішення суду та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення суду є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалась на те, що вирішуючи спір суд першої інстанції не звернув уваги на те, що умовами кредитного договору визначений кінцевий строк повернення коштів (строк кредитування) - 29 січня 2008 року, проте Банк звернувся з цим позовом лише 21 листопада 2018 року тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем до ухвалення судом рішення. Крім того, позивачем не доведено неналежне виконання позичальником умов кредитного договору.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» не скористалося.

Під час розгляду справи представник ОСОБА_1 - адвокат Лебєдєва Т.О. апеляційну скаргу підтримала. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги представник АТ КБ «ПриватБанк» Логвіновська А.А. зазначила, що на її думку рішення суду є законним та обґрунтованим. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Відповідно до частин 1- 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах визначених цивільно-процесуальним законом, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частинами 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 500 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. В подальшому кредитний ліміт неодноразово збільшувався Банком, так станом на 30 листопада 2016 року кредитний ліміт збільшено до 10 350грн.

Відповідно до Анкети-заяви про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 02 лютого 2007 року ОСОБА_1 погодилася на те, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

11 березня 2010 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку в якій надала згоду на те, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг.

За розрахунком банку станом на 18 жовтня 2018 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 36159.13 грн., яка складається з: 3430.39грн. - заборгованість за тілом кредиту; 15487.78 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 15042.91 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1698.05 грн. - штраф (процентна складова).

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг не можуть бути прийняті як належний та допустимий доказ, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_1 була ознайомлена з долученою редакцією Умов та правил, а тому визначаючи розмір заборгованості суд першої інстанції керувався умовами, які містяться в заяві позичальника від 02 лютого 2007 року № HEXRRC11380004.

Проте повністю погодитися із зазначеним висновком суду колегія суддів не може з огляду на таке.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Частиною 1 статті 634 ЦК України встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У заявах-анкетах позичальника від 02 лютого 2007 року та від 11 березня 2010 року процентна ставка не зазначена. Також в цих заявах відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив крім тіла кредиту стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині банк посилався на розрахунок кредитної заборгованості за договором та на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку на сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємну частину співного договору.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ним, підписуючи анкети-заяви про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 02 лютого 2007 та про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 11 березня 2010 року, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, неустойки(пені, штрафу).

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування

Крім того, колегія суддів вважає, що в даному випадку також не можливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися Банком в період часу виникнення спірних відносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом (з лютого 2007 року по листопад 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку що наданий банком витяг з Умов та правил надання банківських послуг не може бути прийнятий в якості належного доказу щодо погодження сторонами умов кредитного договору про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту.

Долучені позивачем до матеріалів справи під час апеляційного перегляду справи довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду» від 23 липня 2009 року та від 11 березня 2010 року не можуть бути прийняті апеляційним судом.

Так, відповідно до частини 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами. При цьому поважність причин повинен довести учасник справи, який подає нові докази.

Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Враховуючи, що представник АТ КБ «Приватбанк» заявляючи клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів, які не подавалися до суду першої інстанції, не навів жодних обставин які перешкоджали позивачу подати ці докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, підстави для їх прийняття судом апеляційної інстанції, в силу вимог ч.3 ст. 367 ЦПК України відсутні.

Разом з тим колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що у заяві, підписаній сторонами визначені умови кредитного договору щодо розміру та порядку сплати процентів за користування кредитними коштами.

Як вбачається з матеріалів справи, та визнано сторонами під час розгляду справи, 02 лютого 2007 року ОСОБА_1 підписала не тільки анкету-заяву про відкриття рахунку та надання банківських послуг, а також і заяву позичальника № HEXRRC11380004 про отримання банківських послуг, яка була додана Банком до позовної заяви.

Згідно вказаної заяви Банк надав позичальнику кредит у сумі 1629.10гр строком на 12 місяців з 29 січня 2007 року по 29 січня 2008 року з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1.0% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 17.92грн, одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 148.10грн в обмін на зобов`язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди комісії в зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам ( «Розстрочка»)(Стандарт) строки.

З пояснень представника позивача вбачається, що копія вказаної заяви додана позивачем до позовної заяви помилково, умови кредитного договору, викладені в заяві позичальника № HEXRRC11380004 про отримання банківських послуг, до умов кредитного договору оформленого на підставі анкети-заяви про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 02 лютого 2007 року не відносяться.

Представник відповідача адвокат Лебєдєва Т.О. під час розгляду справи не заперечувала, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі анкети-заяви про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 02 лютого 2007 року, копія якої була надана представником банку під час розгляду справи.

Вказані обставини свідчать, що спірні кредитні відносини між сторонами виникли саме на підставі анкети-заяви про відкриття рахунку та надання банківських послуг від 02 лютого 2007 року, у якій відсутні будь-які дані щодо погоджених сторонами істотних умов договору (суми кредиту, ціни кредиту, умов щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки за несвоєчасне погашення кредиту, умов щодо розміру і порядку їх нарахування).

Зважаючи на викладене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заява підписана сторонами містить умови договору, у тому числі умови щодо сплати процентів за користування кредитом із визначенням їх розміру та порядку нарахування.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідачка ознайомилась та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витяги з яких надані позивачем на обґрунтування своїх вимог.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у праві №342/180/17, провадження №14-131цс19 зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони(банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та Правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

З огляду на вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що з наявної в матеріалах справи та дослідженої судами копії анкети-заяви про приєднання до Умов не можливо дійти висновку, що дана анкета-заява містить істотні умови властиві для даного типу договору, оскільки позивачем не надано жодного підтвердження про погодження ОСОБА_1 відсоткової ставки у розмірах: 36% річних, 30% річних, 34.80% річних, 43.20% річних та інших істотних умов договорів.

Як вбачається з розрахунків заборгованості відповідача Банком, окрім інших сум, заявлених до стягнення з відповідача, було визначено також і заборгованість по тілу кредиту.

З наданих представником позивача розрахунків заборгованості вбачається, що відповідачем починаючи з 02 лютого 2007 року по 31 травня 2015 року було сплачено на користь позивача грошові кошти в розмірі 47270грн.

З розрахунку заборгованості станом на 31 серпня 2015 року вбачається, що відповідачкою з 02 лютого 2007 року по 31 травня 2015 року було сплачено 10308.14грн. відсотків.

Враховуючи, що розмір та сплату відсотків за користування кредитом сторонами погоджено не було, заборгованість по тілу кредиту станом на 31 травня 2015 року відсутня (7467.55 - 10308.14 = - 2840.59), замість 7467.55грн. обрахованих позивачем у цьому розрахунку.

За період часу з 01 червня 2015 року по 18 жовтня 2018 року відповідачем було витрачено 19422.24грн. запозичених коштів, а сплачено 23975.20грн., що свідчить про відсутність заборгованості ОСОБА_1 та вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем станом на 18 жовтня 2019 року.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, у тому числі для стягнення тіла кредиту відсутні, оскільки тіло кредиту є повністю погашеним відповідачем.

Доводи представника банку про те, що відповідачка частково виконуючи умови договору сплачуючи заборгованість за договором у тому числі відсотки, пеню та комісії (погашення відображені у розрахунку заборгованості в графі «Сума погашення за наданим кредитом» «Сума коштів внесених клієнтом на погашення заборгованості») визнавала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів не можуть бути прийняті судом, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позичальник сплачував суми на погашення кредиту з урахуванням відсотків, пені та комісії. Виписка про рух коштів за рахунком, надана банком на підтвердження своїх доводів, підтверджує внутрішні операції Банку щодо розподілення, на власний розсуд, отриманих від позичальника коштів на погашення існуючої, на думку позивача, заборгованості по процентам, пені, комісії, та не є належним доказом визнання позичальником зобов`язань по сплаті процентів, пені тощо.

Згідно положень частини 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції, допустивши порушення норм матеріального та процесуального права, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, ухвалене ним рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази, апеляційний суд вважає, що рішення суду, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк».

У відповідності до п.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За правилами підпункту 2 частини 2 цієї ж статті інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови у позові покладаються на позивача

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги, з урахуванням вищевикладеного з відповідача в дохід держави має бути стягнутий судовий збір у розмірі 2643,00 грн. (1762 грн. х 150%).

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , діючої в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 28 травня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави 2643,00грн. судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає, а у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 02 грудня 2019 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: І.В.Вейтас

С.В. Радченко