Дата документу 16.01.2019 Справа № 335/2436/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/740/19 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Є.У.№ 335/2436/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі Запорізької області, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, прокуратури Запорізької області про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням та діями органів досудового розслідування та прокуратури,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3, Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи доповнював і уточнював.

Зазначав, що 12.11.2012р. 1-м відділом СВ УСБУ в Запорізькій області відносно нього було порушено кримінальну справу за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі - КК України) та розпочато досудове розслідування. Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2012р. постанова слідчого про порушення кримінальної справи була скасована, проте інформація про вчинення кримінального правопорушення була внесена слідчим до ЄРДР за № 0000003 та продовжено досудове розслідування, під час якого позивачеві обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання. У серпні 2013р. обвинувальний акт відносно позивача за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 364 КК України направлено до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя для розгляду. Обвинувальний акт судом було повернуто прокурору у зв'язку із невідповідністю вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Після отримання обвинувального акта співробітники УСБУ в Запорізькій області безпідставно оголосили позивача в розшук, хоча мали постійний телефонний зв'язок із позивачем та його адвокатом. 23.06.2014р. позивача було затримано та 25.06.2014р. слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Запоріжжя було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. Після цього обвинувальний акт знов було направлено до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя. 24.02.2017р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя було постановлено виправдувальний вирок у зв'язку із відсутністю складу вищезазначених кримінальних правопорушень. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2017 вирок суду першої інстанції залишено без змін. 29.01.2018 Верховний Суд повернув касаційну скаргу прокурору Запорізької області у зв'язку із не усуненням її недоліків.

Посилаючись на положення ч. 1 ст. 1166, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ст. 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст.ст. 1-5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», позивач вказує, що він має право на відшкодування заробітку, який він втратив внаслідок вищезазначених незаконних дій. Так, згідно із довідкою ТОВ «Комплекс Агромакс» філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» середньомісячна заробітна плата позивача за період з 14.07.2014 на посаді директора департаменту складала 10 587,15 грн. З вказаної посади його було звільнено у звязку із знаходження під вартою, отже він втратив дохід за цей період у розмірі 481 194,11 грн. з урахуванням індексу інфляції.

Крім того, позивач зазначав, що йому була завдана також моральна шкода внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. З метою визначення розміру заподіяної моральної шкоди позивач звернувся до експертів «Українського центру судових експертиз» м. Київ. За проведення експертизи позивач сплатив 21 900,00 грн. Отже, загальний розмір заподіяної майнової шкоди склав 503 094,11 грн.

Завдана позивачеві моральна шкода виразилась у порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змін в емоційному стані. Враховуючи, що період перебування позивача під досудовим слідством та судом з 12.11.2012р. по 29.01.2018р. складає 5 років 2 місяців 17 днів (1 902 днів), позивач оцінив моральну шкоду у 3 351 324,00 грн. (1 902 дні х 1 762 грн.).

Просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету на його користь завдану УСБУ в Запорізькій області, прокуратурою Запорізької області майнову (матеріальну) шкоду в розмірі 503 094,11 грн., та в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди 3 351 324,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 189 873 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державної казначейської служби України, Управління служби безпеки України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі по 365 грн. з кожного.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач зазнав моральних страждань внаслідок незаконного перебування під слідством та судом, розмір моральної шкоди суд оцінив в сумі 189 873 грн. При цьому визначаючи розмір відшкодування, суд першої інстанції виходив із мінімальної заробітної плати на час ухвалення рішення судом першої інстанції, яка становила 3 720 грн. Вимоги позивача про стягнення втраченого заробітку суд залишив без задоволення, оскільки трудовий договір з ним було розірвано на підставі ст.38 КЗпП України, а не у зв'язку із притягненням працівника до кримінальної відповідальності. Витрати на проведення психологічної експертизи не є майновою шкодою, а відносяться до судових витрат, які підлягають частковій компенсації за рахунок відповідачів.

В апеляційній сказі ОСОБА_3 вказує, що суд безпідставно відмовив йому у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час тримання під вартою та необґрунтовано відмовив у відшкодуванні моральної шкоди у розмірі, визначеному у висновку психологічної експертизи. Вважає, що його вимоги підтверджені належними і допустимими доказами, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 Управління Державної казначейської служби України у м. Запоріжжі зазначає, що до повноважень Управління не належить відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб, оскільки у територіальних органах рахунки щодо відшкодування вищевказаної шкоди не відкриваються і відповідно видатки на ці цілі не передбачено.

В апеляційних скаргах Управління Служби безпеки України в Запорізькій області і Державна казначейська служба України вказують, що судом першої інстанції безпідставно стягнуті витрати за проведення психологічної експертизи, оскільки така експертиза судом не призначалася і висновок експерта судом не враховувався. На порушення вимог ст.ст.134 ч.1, 175 ч.9 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору позивач не надав суду попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, що за змістом ч.2 ст.134 ЦПК України може бути підставою для відмови у відшкодуванні таких витрат. Відповідачі вказують, що судом неповно з'ясовані фактичні обставини справи, безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання УСБУ у допиті свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які мали спростувати показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - дружини та сина позивача. Всі дії Управління СБ України в Запорізькій області вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Законами України. Вважають, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди і її розміру. Державна казначейська служба також звертає увагу суду на те, що вона не є учасником спірних правовідносин з позивачем, її визначено учасником процесу виключно у зв'язку із тим, що чинним законодавством на неї покладено обов'язок із виконання судових рішень про відшкодування шкоди з Державного бюджету України. Стягнення шкоди і судових витрат з Державної казначейської служби, а не з Державного бюджету суперечить Постанові Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р №845.

Відзив на апеляційні скарги Управління Служби безпеки України в Запорізькій області і Державної казначейської служби від ОСОБА_3 не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_3 і його адвоката Тютюника М.В., які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти скарги відповідачів, пояснення представника УСБУ в Запорізькій обл. Невсенко І.М., представника Державної казначейської служби Орлову О.О., представника Управління Державної казначейської служби у м.Запоріжжі Гуржій О.С., які просили про задоволення своїх апеляційних скарг, заперечення прокурора Костяновської Ю.О., яка просила залишити оскаржуване рішення без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає ОСОБА_3. не підлягає задоволенню, скарги відповідачів - підлягають частковому задоволенню, а судове рішення - зміні з огляду на такі обставини.

Судом встановлено, що згідно із постановою старшого слідчого 1-го відділення слідчого відділу УСБУ в Запорізькій області ОСОБА_4 від 12.11.2012р. у відношенні позивача ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України ( заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїми посадовими обов'язками в особливо великих розмірах) та зареєстровано його під № 717 (а.с. 126-127).

Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2012р. задоволено скаргу адвоката Тютюника М.В. в інтересах ОСОБА_3 та скасовано вищезазначену постанову слідчого про порушення кримінальної справи (а.с. 124-125).

З витягу з ЄРДР № 0000003 від 10.07.2013 випливає, що 20.11.2012р. до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 222 КК України за фактом здійснення шахрайства із фінансовими ресурсами директором ПП «Фабрика делікатесних виробів» ОСОБА_3 10.07.2013р. до ЄРДР внесено відомості за ч. 2 ст. 366 КК України за фактом здійснення ОСОБА_3 службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки (а.с. 148-149).

26.07.2013р. до ЄРДР внесено відомості про злочин, передбачений ч. 5 ст. 191 КК України за фактом здійснення ОСОБА_3 заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем в особливо великих розмірах (а.с. 151). Даний витяг містить відомості про повідомлення ОСОБА_3 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 150-151).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.07.2013р. щодо підозрюваного ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання із покладенням обов'язків, передбачених ч. 1 ст. 191 КПК України, строком на 2 місяці (а.с. 128). Зі змісту даної ухвали випливає, що ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України 10.07.2013р.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Оскільки про підозру у кримінальному провадженні ОСОБА_3 повідомлено 10.07.2013р., суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме з 10.07.2013р. слід відраховувати термін притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності, а не з моменту винесення слідчим постанови від 12.11.2012 про порушення кримінальної справи.

Постанова про порушення кримінальної справи виносилась слідчим за правилами КПК України в редакції 1960 р., у ст. 43-1 якого передбачались такі підстави для визнання особи підозрюваною: 1) затримання особи за підозрою у вчиненні злочину; 2) застосування до особи запобіжного заходу до винесення постанови про притягнення його в якості обвинуваченого.

Відтак, факт винесення слідчим постанови про порушення кримінальної справи не свідчить про набуття ОСОБА_3 статусу підозрюваного.

З матеріалів справи також вбачається, що 24.06.2014р. о 20:30 год. ОСОБА_3 було затримано в АДРЕСА_1, про що складено відповідний протокол затримання від 24.06.2014р. (а.с. 136-139).

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2014р. до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів у Запорізькому СІЗО - до 23.08.2014р., із можливістю внесення застави в сумі 365 400 грн. (а.с. 140-141).

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 01.07.2014р. ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25.06.2014р. залишена без змін (а.с. 142-143).

03.07.2014р. процесуальним прокурором Горобієвським С.О. затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України (а.с. 157-165). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 06.08.2014 р. було призначено судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 на 14.08.2014р., а також змінено ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисту поруку громадян. Того ж дня ОСОБА_3 звільнено з під варти в залі суду (а.с. 145-147).

Таким чином ОСОБА_3 в межах кримінального провадження перебував під вартою у період з моменту його затримання 24.06.2014р. до зміни йому цього запобіжного заходу ухвалою суду 06.08.2014р., тобто 1 місяць 13 днів.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2017р., зміненим ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19.10.2017р., ОСОБА_3 виправдано за обвинуваченням у вчинення злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 366 КК України у зв'язку із недоведеністю його винуватості (а.с. 9-38, 40-51).

Отже ОСОБА_3 перебував під слідством та судом з 10.07.2013р. (вручення повідомлення про підозру) по 19.10.2017р. (дата набрання законної сили вироком суду), що загалом складає 4 роки 3 місяці 9 днів.

Положеннями статті 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

В межах спірних відносин таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Механізм застосування положень вказаного Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131 (зі змінами та доповненнями) (далі - Положення).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ст. 2 Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Обґрунтовуючи розмір майнової шкоди, позивач вказував, що вона складається із втраченого заробітку у сумі 481 194,11 грн. та витрат на проведення психологічної експертизи 21 900,00 грн.

Врахувавши вищезазначені положення ст. 3 Закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за цим Законом не підлягають відшкодуванню витрати на проведення психологічної експертизи у цивільній справі, оскільки вони не є шкодою у розумінні ст.ст.22, 1166 ЦК України.

За положенням ст. 133 ч.3 п.2 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, пов'язані із залученням експертів та проведенням експертизи. Вказані судові витрати підлягають розподілу між сторонами за результатом розгляду справи за правилами ст.141 ЦПК України.

Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення на користь позивача втраченого заробітку у розмірі 481 194,11 грн., суд обгрунтовано врахував положення ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а також п. 8 Положення.

Так, відповідно до ст. 4 вказаного Закону, розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Порядок розрахунку цих сум наведено у п. 8 Положення, згідно із яким розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. При цьому, у п. 9 Положення наведено порядок обчислення середньомісячного заробітку.

Разом із тим, як встановлено судом, позивач до липня 2013р. обіймав посаду генерального директора ПП «Фабрика делікатесних сирів» та був звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією підприємства, а з серпня 2013р. по 04 серпень 2014р. - працював на посаді директора філії та директора департаменту продажу у філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс», звідки був звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України (а.с. 52).

Установивши, що в межах кримінального провадження від займаної посади позивача не відсторонювали, розірвання трудового договору відбулося на підставі ст.38 КЗпП Україхни - за власним бажанням працівника, а не у зв'язку із притягненням його до кримінальної відповідальності і триманням під вартою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення втраченого заробітку відповідно до ст. 4 вищевказаного Закону.

У передбаченому законом порядку наказ про своє звільнення за власним бажанням позивач не оскаржував, у судовому порядку цей наказ не скасовано.

Отже, є такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що його звільнення відбулось саме через притягнення його до кримінальної відповідальності та тримання під вартою, а тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив йому у стягненні середнього заробітку за весь час перебування під слідством і судом.

Крім того, із наявної у матеріалах справи довідки Філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» № 629 від 31.10.2017 та № 630 від 31.10.2017р. вбачається, що заробітна плата нараховувалася і виплачувалася позивачеві по липень 2014р., тобто і в той період часу, коли останній вже перебував під слідством і тримався під вартою (а.с. 53, 54).

Відтак, проаналізувавши вищезазначені докази, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не набув права на відшкодування втраченого заробітку на підставі вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення втраченого заробітку в розмірі 481 194,11 грн. .

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції керувався такими обставинами.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

У ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» зазначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, про зазначалося позивачем у позовній заяві.

Позивач зазначав, що спричинена йому моральна шкода полягала у порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змін в емоційному стані. Зазначені факти в судовому засіданні підтвердили і свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_15

Пояснення позивача і вищевказаних свідків щодо моральної шкоди об'єктивно підтверджуються висновком експерта Українського центру судових експертиз № 3-27/03 від 27.03.2018р., який зазначив, що ситуація неправомірного притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності як обвинуваченого у скоєнні декількох кримінальних правопорушень, тривале перебування під слідством, застосування обмежуючих запобіжних заходів, в т.ч. перебування під вартою, постала для ОСОБА_3 як тривало та інтенсивно психотравмуюча, обумовила негативні зміни психоемоційної та соціальної сфер особистості, порушила можливості повноцінної життєдіяльності, до теперішнього часу обмежує продуктивну самореалізацію внаслідок втрати бізнесу, житла, суспільної репутації, чим спричинила ОСОБА_3 психологічна (моральна) страждання (а.с. 106-122).

Доводи апеляційної скарги відповідачів про те, що вказаний висновок експерта є неналежним доказом, є неспроможними.

За змістом ст. 76 ЦПК України висновок експерта є одним із засобів доказування у цивільній справі. Згідно з приписами ч. 3 ст. 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи. У даному випадку висновок експерта був підготовлений на замовлення позивача, і у вищезазначеній частині відповідає вимогам ст. 102 ЦПК України, Закону України «Про судову експертизу», а також не суперечить іншим обставинам справи, встановленим судом вище. Натомість відповідачі, з урахуванням засад змагальності цивільного судочинства, не довели перед судом відповідними доказами незаконність та необґрунтованість вищевказаного висновку експерта.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також досліджені в судовому засіданні докази, якими є матеріали кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, перебуваючи під слідством та судом протягом значного періоду часу, будучи біля 2 місяців ув'язненим внаслідок застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також під дією інших запобіжних заходів протягом часу досудового розслідування і судового розгляду, дійсно зазнав моральної шкоди, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих зв'язків, погіршенні стосунків із оточуючими, негативних змінах в емоційному стані, - що надає позивачеві право на отримання компенсації на підставі положень ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Так, відповідно до частин 2-3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначені судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, тобто на момент розгляду справи.

Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 2 грудня 2015 р. у справі № 6-2203цс15.

Аналогічні роз'яснення надані й в абз. 2 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» у 2018 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 3723 гривні.

Відтак, саме виходячи із вищевказаного розміру мінімальної заробітної плати суд обчислив розмір моральної шкоди відповідно до вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Посилання відповідачів в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції п.3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» є неспроможними.

Вказаним пунктом установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Тобто, зазначені положення Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII не поширюються на спірні правовідносини, оскільки ними не передбачено вищевказаного обмеження при обчислення розміру моральної шкоди, що визначається на підставі ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а розповсюджується саме на обчислення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, якими не може вважатися моральна шкода. Крім того, Законом України від 06.12.2016 № 1774-VIII взагалі не вносилися відповідні зміни до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Також, застосування судом до спірних правовідносин п. 3 р. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII буде порушувати принцип верховенства права та суперечитиме вищенаведеному правовому висновку Верховного Суду України.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в спірних правовідносинах розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню, підлягає визначенню з урахуванням часу перебування позивача під слідством та судом протягом 4 років 3 місяці 9 днів, та виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на час розгляду справи за кожен місяць.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом не взятий до уваги п.2 висновку експерта щодо розміру моральної шкоди, є необґрунтованими.

З дослідницької частини висновку випливає, що експертом був розрахований орієнтовний розмір компенсації моральної шкоди. У п. 2 висновку зазначено, що орієнтовний розмір компенсації завданих ОСОБА_3 моральних страждань внаслідок тривалого притягнення до кримінальної відповідальності за обвинуваченням у тяжкому злочині становить 720 мінімальних заробітних плат (а.с. 106-122). При цьому, в дослідницькій частині висновку експертом вказано, що остаточне рішення щодо суми відшкодування в грошовому еквіваленті не входить в компетенцію експерта.

У висновку експерт розраховував розмір компенсації моральної шкоди за формулою, яка передбачає врахування певних факторів та коефіцієнтів, величину яким було присвоєно самим експертом. Також, експерт врахував термін притягнення до обвинувачення 5 років, в той час як судом цей строк визначено як 4 роки 3 місяці 9 днів.

Отже, у частині п. 2 висновок експерта суперечить фактичним обставинам справи, а також положенням ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», якими встановлено порядок розрахунку моральної шкоди. Тому, в цій частині висновок експерта судом обгрунтовано не взято до уваги.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Позивач в обґрунтування вимог про відшкодування моральної шкоди послався на те, що шкода заподіяно незаконним публічним затримання біля будинку його помешкання, перевезення у кайданках, перебуванням у ІТТ УСБУ і СІЗО без забезпечення звичайних санітарно-гігієнічних умов разом із злочинцями, обвинувальною промовою прокурора у суді, тощо.

Проте, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних обставин суду не надано, а із матеріалів кримінального провадження, що долучені до даної справи (процесуальні документи та рішення) не випливає, що позивач протягом всього часу проведення досудового розслідування та судового розгляду оскаржував незаконні дії правоохоронних органів з приводу його затримання, незаконного утримання в СІЗО, обмеження умов його тримання під вартою тощо.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для визначення компенсації моральної шкоди у розмірі, більшому ніж передбачено ст. Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Надавши оцінку всім зібраним у справі доказам за правилами ст.89 ЦПК України суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову і визначив розмір відшкодування у сумі 189 873,00 грн.

Доводи апеляційної скарги сторін про необґрунтований розмір шкоди є безпідставними, оскільки суд визначив його з урахуванням фактичних обставин справи на підставі наявних доказів в межах, встановлених цивільним законодавством.

Посилання в апеляційній скарзі відповідачів на неповне з'ясування фактичних обставин справи, неправомірну відмову у допиті свідків є неспроможними. У порядку і строки, передбаченому ст.83 ЦПК України, клопотання про допит свідків відповідачі не заявляли. Не містить такого клопотання і апеляційна скарга на судове рішення.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачеві моральна шкода має бути відшкодована за рахунок державного бюджету, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, некоректно виклав резолютивну частину свого рішення, а також допустився порушень вимог ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого само врядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції від 30 січня 2013 року) (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 35, 38 цього Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.

За приписами статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України.

Зважаючи на те, що обов'язок з відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, за ст.1176 ЦК України покладається на державу, а не на СБУ, прокуратуру чи Казначейську службу, то і моральна шкода та судові витрати мають бути компенсовані позивачеві за рахунок держави, а не за рахунок відповідних юридичних осіб.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК підлягає зміні, визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди і судових витрат підлягає стягненню з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно стягнуті на користь позивача судові витрати з проведення експертизи є також безпідставними.

До судових витрат, пов'язаних із залученням експерта, у даному випадку слід віднести витрати позивача на проведення експертизи, розмір яких згідно із наданою ним квитанцією № 13016F1F3C від 20.02.2018 склав 21 900,00 грн. (а.с. 104).

Згідно з чч. 6-8 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

В силу положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткову компенсацію понесених позивачем витрат із проведення експертизи.

Посилання в апеляційній скарзі відповідачів на те, що підстав для відшкодування витрат на проведення експертизи суд першої інстанції не мав, оскільки така експертиза судом не призначалася і до уваги не приймалася, є такими, що не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам справи.

За положенням ч.3 ст.102 , ч.1 ст.103 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Суд призначає експертизу у справі за умови, що стороною не надавався відповідний висновок із відповідних питань.

Докази та обставини, на які посилаються сторони в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційних скарг про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 380, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Управління Служби безпеки України в Запорізькій області, Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2018 року по цій справі змінити, стягнувши з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 189 973 грн., на відшкодування судових витрат 1095 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено і підписано 18 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: