РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Мукачево Справа №303/7651/18

2/303/341/19

Номер рядка стат.звіту - 4

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про визнання обєкта незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання обєкта незавершеного будівництва, а саме житлового будинку з надвірними спорудами (літньою кухнею та огорожею) за адресою: м. Мукачево, вул. Комарова, 1-а Закарпатської області (надалі ОСОБА_3 будинок) на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, площе 0,1000 га обєктом права спільної сумісної власністю подружжя, визнання права власності на ? частину ОСОБА_3 будинку та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0105 (надалі Земельна ділянка), а також поділу майна.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що ОСОБА_3 будинок є спільною сумісною власністю сторін по справі, зведений за час шлюбу за спільні кошти подружжя, будівництво фактично завершене, але з вини відповідача ОСОБА_3 будинок не ведемо в експлуатацію. На підставі наведеного, позивач вважає, що їх частки є рівними, тому за ними слід визнати право власності на ? частку ОСОБА_3 будинку та Земельної ділянки, на якій розміщений ОСОБА_3 будинок з виділенням майна у власність.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 грудня 2018 року, з метою забезпечення позову, зупинено реалізацію на електронних торгах (аукціоні) держаним підприємством «СЕТАМ», переданих на реалізацію: домоволодіння, загальною площею 272,2 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:011:0105, що знаходяться за адресою: Закарпатська область, м. Мукачево, вул. Комарова, 1А по виконавчому провадженню ВП №54308180, лот №317698.

Ухвалою суду від 15 січня 2019 року в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залучення її до справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - відмовлено.

Позивач у судове засідання не зявилася, оскільки від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі.

У судове засідання відповідач також не зявився, оскільки заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечив щодо їх задоволення.

В свою чергу, положеннями ст.200 Цивільного процесуального кодексу України передбачено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому три позовні вимоги, а саме: визнання обєкта незавершеного будівництва спільною власністю подружжя, поділ майна та визнання права власності

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

2. Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що предметом спору, тобто матеріально правовим обєктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно.

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості визнання обєкту незавершеного будівництва спільною сумісною власністю подружжя, його поділу, а також підстави набуття у власність спірного майна учасниками справи.

Так, сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1987 року (свідоцтво про укладання шлюбу серії І-ФМ №499925, а.с. 11).

Відповідач на підставі рішення 39 сесії 4-го скликання Мукачівської міської ради від 24 лютого 2005 року є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га за адресою: вул. Комарова, 1А в м. Мукачево Закарпатської області, кадастровий номер: :01:011:0105 (а.с. 19).

ОСОБА_2 на підставі рішення №181 МВК від 16.10.1991 «Про надання земельних ділянок під будівництво», акту відводу земельної ділянки для будівництва від 15.01.1993, Дозволу № 1204 на проведення будівельних робіт належить обєкт незавершеного будівництва, а саме: ОСОБА_3 будинок (а.с. 18).

Згідно з даними технічного паспорту на житловий дім індивідуального житлового фонду роком побудови ОСОБА_3 будинку (літ. А) є 1995 рік (а.с. 20-23).

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 23.11.2018 року № 146641541 (а.с. 12-13) свідчить про те, що спірний ОСОБА_3 будинок є обєктом нерухомого майна: «незавершене будівництво, опис: незавершений будівництвом двоповерховий житловий будинок, загальною площею 190,70 кв.м., готовність якого становить 80%».

Дані наявного у матеріалах справи висновку від 30 листопада 2018 року № 30=11/18 (а.с. 24-34) свідчать про те, що в спірному ОСОБА_3 будинку практично можливо виділити дві автономні частки (дві квартири), максимально наближені до ідеальних часток співвласників, запропоновано один раціонально можливий варіант розподілу в натурі приміщень згідно з частками співвласників.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 Цивільного кодексу України, передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності на підставах, що не заборонені законом.

Нормами частин 1, 3 статті 355 Цивільного кодексу України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 Сімейного кодексу України).

Правова конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

За змістом статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 Сімейного кодексу України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Поділ майна подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності - присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 372 Цивільного кодексу України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 Сімейного кодексу України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дає підстави для висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2013 року у справі № 6-37цс13, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-388цс15, від 7 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 509/2669/15-ц та від 03 грудня 2018 у справі № 525/511/16-ц.

Таким чином, судом встановлено, що сторони по справі у період їхнього перебування у шлюбі спільно побудували ОСОБА_3 будинок. Готовність об'єкта незавершеного будівництва (житлового будинку з господарськими будівлями) складає 80%.

За таких обставин справи, суд приходить до висновку щодо визнання ОСОБА_3 будинку спільною сумісною власністю подружжя із визначенням часток зазначених у висновку експертного дослідження від 30.11.2018 №30=11/18.

Також, з урахуванням наведених законодавчих приписів Земельна ділянка набута відповідачем за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя, наслідком чого є визнання за позивачем та відповідача права власності на неї по ? частці за кожним.

Поряд з цим, відносно позовної вимоги щодо визнання за позивачем та відповідачем права власності на обєкт незавершеного будівництва суд виходить з того, що статтею 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Разом з тим, аналіз положень статті 331 Цивільного кодексу України у системному зв'язку з нормами статей 177 - 179, 182 Цивільного кодексу України, частини третьої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

В свою чергу, державна реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Зазначений висновок також міститься і в постановах Верховного Суду України від 19.09.2011 у справі N 3-82гс11, від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15 та Верховного Суду від 19 березня 2018 року, 29 березня 2018 року у справі № 909/935/15 .

З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо визнання права власності на незавершений будівництвом ОСОБА_3 будинок, задоволенню не підлягають.

При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Задовольняючи позов в частині визнання права власності на ? частину земельної ділянки, визнання ОСОБА_3 будинку обєктом права спільної сумісної власності з визначенням часток та поділу ОСОБА_3 будинку, суд також враховує те, що у відповідності до приписів частини четвертої ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Позовні вимоги ОСОБА_1 визнані відповідачем безумовно, тому підлягають до часткового задоволення без зясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції).

При цьому судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

Розяснюючи положення процесуального закону, які визначають дії суду при визнанні позову відповідачем Пленум Верховного Суду України в абзаці третьому пункту 24 постанови від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначив, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює

рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній

частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і

дослідження інших обставин справи.

Приймаючи до уваги фактичні обставини по справі суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

4. Частиною першою ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України та частиною третьою ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на вказані нормативні приписи, позивачу слід повернути з державного бюджету суму 4757,40 грн. сплаченого судового збору.

Решту суми понесених позивачем витрати зі сплати судового збору у сумі 4757,40 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 41, 124, 129, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Визнати обєкт незавершеного будівництва, а саме житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: м. Мукачево, вул. Комарова, 1а Закарпатської області на земельній ділянці для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га, обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із визначенням часток по ? частині за кожним із них.

3. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га за адресою: м. Мукачево, вул. Комарова, 1а Закарпатської області, кадастровий номер: :01:011:0105.

4. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1000 га за адресою: м. Мукачево, вул. Комарова, 1а Закарпатської області, кадастровий номер: :01:011:0105.

5. Виділити ОСОБА_1:

- частину підвалу, що складається з: гаражу 38.50 кв.м;

-перший поверх, що складається з: веранди 7.50 кв.м, передпокою 23.00 кв.м, жилої кімнати 17.30 кв.м, вбиральні 1.30 кв.м, ванни 6.80 кв.м, кухні 12.60 кв.м, комори 2.10 кв.м, сходової клітки 3.30 кв.м, холу 34.40 кв.м., балкону 2.10 кв.м;

-літню кухню;

-хвіртку, ворота, а також огорожу, що прилягає до ділянки, переданої ОСОБА_1 у власність.

-1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Мукачево, вул. Комарова, 1-а Закарпатської області, кадастровий номер :01:011:0105, 0,1000 га. відповідно до розподілу, зазначеного на додатку №2.гп.вр. до Висновку № 30=11/18 експертного дослідження і позначеного червоним кольором.

6. Виділити ОСОБА_2:

-частину підвалу, що складається з: комори 13.60 кв.м, комори 3.80 кв.м, комори 6.70 кв.м, частини комори 18.90 кв.м. в розмірі 14.20 кв.м.;

-другий поверх, що складається з: передпокою 15.10 кв.м, жилої кімнати 11.10 кв.м, жилої кімнати 17.30 кв.м, ванни 4.90 кв.м, жилої кімнати 12.50 кв.м, жилої кімнати 21.50 кв.м.;

-огорожу, що прилягає до ділянки, переданої ОСОБА_2 у власність.

-1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: м. Мукачево, вул. Комарова, 1-а Закарпатської області, кадастровий номер :01:011:0105, 0.1000 га. відповідно до розподілу, зазначеного на додатку №2.гп.вр. до Висновку № 30=11/18 експертного дослідження і позначеного зеленим кольором.

7. Частину підвального приміщення, а саме: 4,70 кв.м., що знаходиться в коморі V і позначеної на додатку №2 пд.вр. до Висновку №30=11/18 експертного дослідження жовтим кольором - залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

8. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

9. Заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 грудня 2018 року продовжують діяти протягом девяносто днів з дня набранням рішенням суду законної сили.

10. Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету України 50 відсотків понесених нею судових витрат зі сплати судового збору у сумі 352,40 грн. (триста пятдесят дві гривні 40 коп.), сплачених нею на підставі квитанції від 10.12.2018 №37 та 4405 грн. (чотири тисячі чотириста пять гривень) сплачених нею на підставі квитанції від 10.12.2018 №36.

11. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4757 (чотири тисячі сімсот пятдесят сім) гривень 40 коп. судового збору.

12. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

13. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

14. Позивач: ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 89600, м. Мукачево, пров. Островського, 5, ІПН НОМЕР_1).

Представник позивача: ОСОБА_5, 89600 м.Мукачево, вул. Льва Толстого, 18/1.

Відповідач: ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, 89600, м. Мукачево, вул.Диканя Михайла, 5, ІПН НОМЕР_2).

Суддя В.В. Кость