ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6592/19 Справа № 204/6326/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніропетровська від 19 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про виділення частини домоволодіння в натурі, припинення права спільної часткової власності і визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частини домоволодіння в натурі, припинення права спільної часткової власності і визнання права власності, мотивуючи його тим, що їй належить 44/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , а решта вказаного домоволодіння належить ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

Зазначала, що відповідно до розрахунку часток об`єктів нерухомого майна по АДРЕСА_2 від 07 вересня 2015 року, їй належить 147,9 кв.м, що складає 39/100 часток від всієї площі складових домоволодіння, іншим співвласникам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належить 234,7 кв.м, що складає 61/100 часток від всієї площі складових домоволодіння.

Вказувала, що її право власності на земельну ділянку площею 0,0397 гектарів, розташованою у Чечелівському АДРЕСА_2 , підтверджується державним актом Д НОМЕР_1 від 03 січня 2002 року, та 02 вересня 2015 року вона звернулась до відповідачів з листом, в якому висловила пропозицію укладення і нотаріального посвідчення договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, яка їй належить.

Посилаючись на те, що договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна між співвласниками укладено не було, що порушує її право, а тому просила суд ухвалити рішення, яким виділити в натурі 44/100 частини домоволодіння, що складається з житлового будинку (літ.А-1) 1950 року побудови - площею 74,7 кв.м, прибудови (літ.а-1) 1950 року побудови - площею 16,1 кв.м, веранди (літ.А1-1) 1950 року побудови - площею 4,2 кв.м, підвалу під А-1 (п/д) 1957 року побудови - площею 8.1 кв.м, літньої кухні (літ.Л) 1950 року побудови - площею 25,2 кв.м, прибудови (літ.л) 1991 року побудови - площею 6,9 кв.м, убиральні (літ.К) 1991 року побудови - площею 2,3 кв.м, літнього душу (літ.П) 1991 року побудови - площею 2,3 кв.м, сараю (літ.У) 1991 року побудови - площею 8,9 кв.м і споруд №5,10-17 (ворота, огорожі, хвіртки), І мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 397 кв.м у АДРЕСА_2 , в окремий об`єкт нерухомості; припинити право спільної часткової власності на 44/100 частини домоволодіння, що складається з житлового будинку (літ.А-1) 1950 року побудови - площею 74,7 кв.м, прибудови (літ.а-1) 1950 року побудови - площею 16,1 кв.м, веранди (літ.А1-1) 1950 року побудови - площею 4,2 кв.м, підвалу під А-1 (п/д) 1957 року побудови - площею 8.1 кв.м, літньої кухні (літ.Л) 1950 року побудови - площею 25,2 кв.м, прибудови (літ.л) 1991 року побудови - площею 6,9 кв.м, убиральні (літ.К) 1991 року побудови - площею 2,3 кв.м, літнього душу (літ.П) 1991 року побудови - площею 2,3 кв.м, сараю (літ.У) 1991 року побудови - площею 8,9 кв.м і споруд №5,10-17 (ворота, огорожі, хвіртки), І мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 397 кв.м у АДРЕСА_2 , та належить їй на праві власності; визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що складається з: житлового будинку (літ.А-1) 1950 року побудови - площею 74,7 кв.м, прибудови (літ.а-1) 1950 року побудови - площею 16,1 кв.м, веранди (літ.А1-1) 1950 року побудови - площею 4,2 кв.м, підвалу під А-1 (п/д) 1957 року побудови - площею 8.1 кв.м, літньої кухні (літ.Л) 1950 року побудови - площею 25,2 кв.м, прибудови (літ.л) 1991 року побудови - площею 6,9 кв.м, убиральні (літ.К) 1991 року побудови - площею 2,3 кв.м, літнього душу (літ.П) 1991 року побудови - площею 2,3 кв.м, сараю (літ.У) 1991 року побудови - площею 8,9 кв.м і споруд №5,10-17 (ворота, огорожі, хвіртки), І мостіння, розташованого на земельній ділянці площею 397 кв.м у АДРЕСА_2 , з наданням права ОСОБА_2 безперешкодного користування і проходу через споруду №5 (ворота).

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніропетровська від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її позову, не взяв до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи, згідно з яким існує технічна можливість виділити в натурі 39/100 часток спірного домоволодіння.

09 серпня 2019 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, зазначала, що частки у спільній частковій власності не перераховані.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній, і додатково поданими, доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановлено судом і підтверджується матеріалам справи, що позивачу і відповідачам належить на праві спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_1 .

Позивачу ОСОБА_1 належить 44/100 частини домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 1982 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К.Г. і зареєстрованого в реєстрі за №1-3926 (т.1 а.с.5-6).

Відповідачу ОСОБА_2 належить 18/100 частин домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14 жовтня 1987 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. і зареєстрованого в реєстрі за №3-1156 (т.1 а.с.102).

Відповідачу ОСОБА_3 належить 13/100 частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 03 листопада 1979 року, посвідченого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ключніковою Т.Л. і зареєстрованого в реєстрі за №1-13366 (т.1 а.с.100-101).

Відповідачу ОСОБА_4 належить 11/100 частин домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І.В. і зареєстрованого в реєстрі за №1-5302 (т.1 а.с.92).

Відповідачу ОСОБА_5 належить 8/100 частин домоволодіння на підставі договору дарування від 27 серпня 1996 року.

Вищевказані обставини не заперечуються і визнаються сторонами у справі, а також вони встановлені рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 липня 2016 року у цивільній справі №204/1157/2016-ц за позовом ОСОБА_1 до виконкому Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради, треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , КП Дніпропетровське МБТІ, про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради від 19 жовтня 2001 року №288, яке набрало законної сили 16 серпня 2016 року і є чинним на даний час (т.2 а.с.70-74).

Земельна ділянка, на якій розташоване спірне домоволодіння, належить сторонам на підставі державних актів на право приватної власності на землю.

Для визначення можливих варіантів поділу в натурі належного сторонам майна, а саме: домоволодіння АДРЕСА_1 , у даній справі були проведені судові будівельно-технічні експертизи, за результатами яких судовим експертом Івченком В.В. був складений висновок №1171-12 від 25 квітня 2018 року (т.2 а.с.201-219).

Також судовим експертом Харченком В.В. був складений висновок №816/11-17 від 13 квітня 2018 року (т.2 а.с.154-199), в яких надані варіанти поділу в натурі спірного домоволодіння.

У зв`язку з виниклими питаннями по судовій будівельно-технічній експертизі, виконаній судовим експертом Івченком В.В., висновок по якій просив застосувати позивач при поділі в натурі домоволодіння, зокрема щодо виділення у ньому (висновку) позивачеві споруди воріт літ.«5», в судовому засіданні був допитаний судовий експерт Івченко В.В., який при наданні пояснень вказав, що ворота літ.«5» знаходяться у спільному користуванні, що встановлено, зокрема рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, яке набрало законної сили.

Тому, у даній справі була також проведена додаткова судова будівельно-технічна експертиза, за результатами якої судовим експертом Івченком В.В. був складений висновок №1246-12 від 07 листопада 2019 року, в якому були запропоновані варіанти поділу, в тому числі без урахування воріт літ.«5» (т.3 а.с.46-67).

Між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 вже виникали непорозуміння з питання щодо користування спільною землею і хвірткою, у зв`язку з чим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 листопада 1999 року у цивільній справі №2-1888/1999 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, яке набрало законної сили і є чинним на даний час, ОСОБА_2 були усунуті перешкоди, спричинені ОСОБА_1 у користуванні нею спільним майном, шляхом зобов`язання останню знести металевий гараж з земельної ділянки загального користування, а також залишити відкритою хвіртку в заборі загального користування (т.1 а.с.97-98).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що виділення в натурі і визнання за нею права власності на ворота, які є виходом з частини домоволодіння, яка належить ОСОБА_2 , є недоречним, навіть з урахуванням запропонованого позивачем безперешкодного користування і проходу через споруду №5 (ворота) ОСОБА_2 , тим більше, що порядок їхнього спільного користування цією частиною земельної ділянки також встановлений рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 1997 року у цивільній справі №2-354/1997 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою, яке набрало законної сили і є чинним на даний час (т.1 а.с.93-96).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у ст.319 ЦК України.

Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією №55.

Відповідно до частин першої та другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними; у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Системний аналіз положень статей 183,358,364,379,380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з врахуванням конкретних обставин даної справи, та доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Колегія суддів звертає увагу на відсутність згоди співвласників відповідачів у даній справі на виділення частки в натурі та на те, що виділення частки спільного майна неможливо без порушення прав інших співвласників.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніропетровська від 19 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.