РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/308/18

Провадження № 22-ц/4815/41/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 та приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 подану її представником адвокатом ОСОБА_5 та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2018 року, ухваленого в складі судді Грипіч Л.А., у справі № 564/308/18,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним.

Позов обґрунтований тим, що між ОСОБА_1, його дружиною ОСОБА_3, як відчужувачами та ОСОБА_2, як набувачем 08 травня 2013 року укладено спадковий договір, зареєстрований в реєстрі за № 798 та посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 за умовами якого ОСОБА_2 набуває право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, надану для їх обслуговування, що знаходяться по АДРЕСА_1, після смерті відчужувачів.

Вважає, що підписаний ним договір є договором довічного утримання, за умовами якого після їхньої смерті все їхнє майно перейде у власність дочки дружини, яка буде їх доглядати до смерті. Стверджує, що йому нічого не було відомо про умови та правові наслідки правочину, оскільки він був впевнений, що підписує саме договір довічного утримання. На даний час відносини з дружиною та її дочкою погіршилися, останні створили незадовільні умови проживання, чинять перешкоди в користуванні власністю.

Посилаючись на те, що при укладені оспорюваного правочину помилився щодо природи такого правочину, просив позов задовольнити, визнати частково недійсним спадковий договір від 08.05.2013 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований в реєстрі за №798 в частині, укладеній між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та зняти заборону на відчуження належної ОСОБА_1 частини будинку з надвірними будівлями, які знаходяться по АДРЕСА_1, вчинену приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований в реєстрі за №799, в реєстрі заборон за №3.

Рішенням Костопільськкого районного суду Рівненської області від 21 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 та приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 про визнання спадкового договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним Спадковий договір від 08.05.2013 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрований в реєстрі за №798 в частині, укладеній між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та знято заборону на відчуження належної ОСОБА_1 частини будинку з надвірними будівлями, які знаходяться по АДРЕСА_1, вчинену приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 і зареєстрованоного в реєстрі за №799, в реєстрі заборон за № 3.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що під час укладення оспорюваного спадкового договору волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених спадковим договором. Позивач помилився щодо природи правочину, оскільки вважав, що підписує разом із своєю дружиною договір довічного утримання.

В апеляційних скаргах ОСОБА_7, ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять суд скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову. Посилаються на помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для застосування строків позовної давності.

Скаржник - ОСОБА_3 вказує, що не відповідають дійсності висновки суду, щодо погіршення відносин у сім'ї між дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_1, після підписання спадкового договору та щодо вчинення позивачу перешкод у користуванні будинком.

В поданій на рішення апеляційній скарзі приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 вказує на його незаконність, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону. Вважає, що суд першої інстанції враховуючи вік та стан здоров'я позивача дійшов хибного висновку, що ОСОБА_1 помилився щодо природи правочину. Зазначає, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав у квітні 2017 року є безпідставним, оскільки особисто вручала позивачу копію спірного договору після його підписання.

Просила суд судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що з 17.08.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3, перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано відповідно до рішення Костопільського районного суду від 22 січня 2018 року.

ОСОБА_1 та його колишній дружині ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

08 травня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали спадковий договір із ОСОБА_2, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалася виконувати передбачені в ньому розпорядження ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та після їх смерті мала набути право власності на належний їм житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_1.

Відповідно до розділу 2 «Обов'язки набувача» ОСОБА_2 взяла на себе такі зобов'язання: виконувати поточний ремонт жилого будинку з надвірними будівлями; протягом весняно-осіннього періоду власними силами, або за допомогою залучених осіб обробляти земельну ділянку, яка є предметом даного договору; відвідувати Відчужувачів не рідше двох разів на місяць. У разі смерті Відчужувачів Набувач зобов'язана: організувати поховання Відчужувачів та влаштувати поминки; після спливу одного року з дня смерті Відчужувачів встановити на їх могилі пам'ятник та відзначити роковини їх смерті.

Згідно п.3.1 право власності на майно, що є предметом договору у Набувача виникає у разі смерті Відчужувачів.

Конституцією України передбачено право спадкування власності громадян і забезпечується можливість розпоряджатися своїм майном на випадок смерті. Тому на виконання даного положення Конституції України в Цивільному кодексі України передбачено дві підстави переходу прав та обов'язків від померлої особи до інших осіб: перша - спадкування і друга - спадковий договір.

Законодавством України включено спадковий договір до Книги шостої ЦК України, що, у свою чергу, зумовлює необхідність визначення правової природи спадкового договору, встановлення його специфічних ознак.

Статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з ЦК України сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача.

Отже, спадковий договір має подвійну правову природу, він одночасно є і розпорядженням на випадок смерті, і договором, змістом якого визначаються його істотні умови.

Спадковий договір виступає різновидом договорів про передачу майна у власність. Схожість спадкового договору із спадкуванням виявляється в спільності основної юридичної підстави виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, якою є смерть фізичної особи - відчужувача.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року в справа № 6-93цс16.

Зі змісту п.4.3 договору убачається, що сторони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином і не вчиняється Відчужувачами під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах, вони не обмежені в праві укладати правочин, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомлювати ними суті цього договору, вільне володіння українською мовою дає їм змогу правильно зрозуміти суть цього договору.

Як на підставу позову про визнання договору недійсним ОСОБА_1 посилався на те, що він помилявся щодо правової природи спірного договору, що спадковий договір не відповідає його внутрішній волі.

Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

Судом встановлено, що на час укладання спадкового договору позивачу виповнилось 62 роки, він є грамотною особою, жодних доказів, які підтверджували б наявність обставин, що обмежували позивача у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоров'я у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами, до суду не подано.

До суду не подано жодного доказу, що підтверджує наявність потреби у матеріальній допомозі, пов'язаної з хворобою чи іншими обставинами, що виникли у позивача чи у його сім'ї.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги позивач бажав укласти з відповідачем договір довічного утримання та думав, що укладає саме цей правочин, оскільки вказані обставини спростовуються зібраними по справі доказами, зокрема змістом укладеного між сторонами договору, показаннями нотаріуса.

В матеріалах справи немає будь-яких інших доказів, які підтверджують укладення договору довічного утримання між сторонами (показання свідків, тощо).

Апеляційний суд не бере до уваги показів свідків проте, що ОСОБА_10 хотів укласти саме договір довічного утримання, оскільки ці обставини стали їм відомі зі слів самого позивача після укладення договору, перед зверненням до суду з цим позовом.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довів, що він на час вчинення оспорюваного правочину мав намір на укладення договору довічного утримання, а не інших правочинів, помилився з приводу природи договору та не розумів зміст прав та обов'язків, які у нього виникнуть на підставі такого договору.

Вказані обставини та презумпцію правомірності правочину, статтею 204 ЦК України, позивач не спростував належними та допустимими доказами.

Враховуючи неправильне застосування судом норм матеріального права при вирішення даного спору, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги підлягають задоволенню, то сплачені судові витрати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_11 за перегляд справи судом апеляційної інстанції сплачені по 1057,20 грн. кожним підлягають стягненню з позивача та у дохід державного бюджету.

Разом з тим, не підлягає задоволенню стягнення витрат на правову допомогу надану адвокатом ОСОБА_5, оскільки учасники справи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надали детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат необхідних для надання правничої допомоги відповідно до вимог ч.3,4 ст.137 ЦПК України.

Круючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_5 та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_3, приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 задовольнити.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 21 вересня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_3 та приватний нотаріус Костопільського районного нотаріального округу ОСОБА_11 про визнання спадкового договору недійсним, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_11 судовий збір по 1057,20 грн. кожній за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 січня 2019 року.

Головуючий суддя :

Судді :