ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 вересня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/85/19

Головуючий у першій інстанції - Косенко Ю. Л.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/963/19

Чернігівський апеляційний суд у складі :

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

місце ухвалення рішення суду - смт. Талалаївка,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - 21 травня 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 17 165,71 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 жовтня 2015 року між банківською установою та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір на суму 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 13 січня 2019 року виникла заборгованість у сумі 17 165,71 грн, з яких: 8 078,23 грн - заборгованість за тілом кредиту; 1 094,84 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 6 699,03 грн пені та штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 793,61 грн (процентна складова).

Рішенням від 17 травня 2019 року Талалаївський районний суд у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовив повністю. Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача 6 000 грн у відшкодування понесених нею витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності вини відповідача, як підстави цивільно-правової відповідальності, що, в свою чергу, виключає можливість стягнення з останньої заборгованості.

Представник скаржника вказує, що судом не було достовірно встановлено належне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, а саме, п. 1.1.2.1.21, яким передбачене негайне (протягом 15 хвилин) повідомлення позичальником банку шляхом дзвінка до колцентру останнього інформації, яка стала відома клієнту про несанкціоновані транзакції по його рахунках, а відповідачем не було надано належних доказів щодо своєчасного повідомлення про несанкціоноване списання кредитних коштів з її карти третіми особами.

Наголошує на тому, що, враховуючи приписи ст. 1166 ЦК України та правовий висновок, викладений у постанові ВСУ від 12 лютого 2014 року № 6-168цс13, навіть при наявності факту крадіжки грошових коштів з кредитної карти відповідача, відшкодувати спричинену шкоду останній має винна особа, а не банківська установа.

Також посилається на необґрунтованість висновку суду про розподіл судових витрат (стягнення витрат на правову допомогу у сумі 6 000 грн) через недоведеність відповідачем розміру фактично понесених витрат, на підтвердження чого остання, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, мала б надати суду розрахунок витрат часу, здійснений адвокатом на вивчення матеріалів справи, участь у судових засіданнях та вчинення окремих процесуальних дій. Вважає, що через відсутність належного документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх обґрунтованого розміру, суд безпідставно задовольнив вимогу про їх відшкодування.

Відповідачем ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 станом на 15 січня 2018 року жодного боргу за кредитом перед банківською установою не мала. У наведену дату відбулось несанкціоноване зняття коштів з її банківської картки, про що відповідач повідомила АТ КБ «ПриватБанк» та звернулася із заявою до поліції про проведення перевірки за фактом несанкціонованого зняття коштів, за якою 17 квітня 2018 року відповідні відомості внесені до ЄРДР та відкрите кримінальне провадження за ч. 1 ст. 185 КК України. Суд зазначив, що позивачем не доведено належним чином вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, у зв`язку з чим констатував про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 141 ЦПК України та беручи до уваги надані відповідачем документально підтверджені докази, суд стягнув з банківської установи на її користь 6 000 грн у відшкодування понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що 16 жовтня 2015 року між ПАТ «ПриватБанк», яке у подальшому змінило назву на АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 був укладений договір, згідно з яким остання отримала кредит у сумі 2 500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості. Підписання вказаного договору підтверджується анкетою-заявою ОСОБА_1 (а.с. 9).

Звернувшись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало про те, що у встановлені договором строки відповідач зобов`язання не виконала, у зв`язку з чим станом 13 січня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 17 165,71 грн, з яких: 8 078,23 грн заборгованості за тілом кредиту; 1 094,84 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом; 6 699,03 грн пені та штрафи: 500 грн (фіксована частина) і 793,61 грн (процентна складова), що відображено у розрахунку заборгованості (а.с. 5).

Як свідчить повідомлення АТ КБ «ПриватБанк», скероване до суду першої інстанції, відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримала картки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня січня 2022 року (а.с. 127).

З довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору б/н були видані наступні платіжні картки: № НОМЕР_1 - дата відкриття 22 вересня 2014 року зі строком дії до вересня 2018 року; № НОМЕР_2 - дата відкриття 16 лютого 2018 року зі строком дії до січня 2022 року (а.с. 142).

Факт видачі вказаних банківських карток відповідачем не оспорюється, проте остання наголошувала на тому, що кредитними коштами вона жодного разу не користувалась і жодних операцій по рахунку не проводила.

Та обставина, що станом на 15 січня 2018 року ОСОБА_1 не мала заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» за наданим кредитом по рахунку № НОМЕР_1 підтверджується даними про рух коштів по наведеному рахунку (а.с. 124) та поясненнями представника позивача, наданими у суді першої інстанції.

15 січня 2018 року зафіксовано переведення із картки ОСОБА_1 № НОМЕР_1 на картку НОМЕР_11 через IVR-меню грошових коштів у розмірі 2 394,08 грн. Також 16 лютого 2018 року з картки № НОМЕР_1 здійснено два платежі за послугою «Миттєва розстрочка» на суму 268,32 грн та 295,15 грн (а.с. 54).

01 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я начальника Талалаївського відділення «ПриватБанк», у якій зазначала, що без її відома проводились операції по картці № НОМЕР_1 , а її сім-картка була заблокована, тому просила закрити всі заборгованості, оскільки жодних коштів вона не знімала (а.с. 43).

16 березня 2018 року відповідачем була подана заява до Талалаївського відділення поліції про проведення перевірки за фактом несанкціонованого зняття коштів з її банківської картки № НОМЕР_1 , що мало місце у січні 2018 року (а.с. 50). У заяві відповідач зазначала, що до банківської картки був прив`язаний мобільний номер НОМЕР_4 .

Починаючи з 16 березня 2018 року з картки № НОМЕР_2 було здійснено 18 платежів за послугою «Миттєва розстрочка» на загальну суму 5 071,23 грн, що відображено у виписці банку (а.с. 124).

На зазначені операції зі зняття кредитних коштів у подальшому позивачем були проведені нарахування за кредитом, заявлені до стягнення у цьому позові.

30 березня 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» на звернення ОСОБА_1 надіслало їй відповідь, у якій зазначалось, що банк не може повернути кошти з тих підстав, що переказ коштів був здійснений шляхом створення платежу в системі дистанційного обслуговування клієнтів Приват24. Вхід в систему Приват24 був здійснений під авторизацією відповідача. При даній процедурі клієнт вводить свої ім`я користувача і пароль та входить в Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього в Банк надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів. Вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону ОСОБА_1 та іншої особистої інформації (а.с. 45).

17 квітня 2018 року на підставі матеріалів за фактом звернення ОСОБА_1 щодо незаконного заволодіння грошовими коштами в сумі 2 400 грн з її картки № НОМЕР_1 слідчим Талалаївського ВП внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України за № 0000096 (а.с. 49) та розпочато досудове розслідування, яке триває до даного часу.

У цій справі встановлено, що несанкціоноване зняття коштів з картки ОСОБА_1 відбулось за допомогою фінансового номеру телефону відповідача НОМЕР_4 , що не заперечується і стороною позивача.

З інформації, наданої на запит районного суду ТОВ «Лайфселл» вбачається, що 15 січня 2018 року було заблоковано абонентський номер НОМЕР_6 у зв`язку із втратою. 15 січня 2018 року відбулася заміна сім картки у дилера оператора «Лайфселл» - ТОВ «ЛЕО-С» у м. Кривий Ріг, вул. Косіора, буд. 8-а. 15 січня 2018 року номер було розблоковано через дзвінок споживача до контакт-центру. За період з 23 квітня 2016 року по 15 січня 2018 року сім картка використовувалася у мобільному пристрої IMEI НОМЕР_7 . Після 15 січня 2018 року сім картка з номером НОМЕР_6 використовувалася у інших шести мобільних пристроях з різними номерами IMEI. Абонентський номер НОМЕР_8 було активовано 17 січня 2018 року, блокування чи зупинення обслуговування не застосовувалося, номер є активним (а.с. 130).

Відповідно до положень ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 1.1.5.29 Умов і Правил надання банківських послуг держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацієїю, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою.

Зі змісту п.п. 5, 6 постанови Правління НБУ «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» від 05 листопада 2014 року № 705 вбачається, що користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Відповідно до п.п. 7, 8 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого постановою правління НБУ від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

За положеннями ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми та обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» через недоведення позивачем належними та допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою.

У інформації від 15 березня 2019 року, наданій на запит суду (а.с. 72), банк зазначає, що переказ коштів у сумі 2 394,08 грн через IVR меню було здійснено із картки № НОМЕР_9 на картку № НОМЕР_10 , що належить клієнту ОСОБА_1 , проте на підтвердження належності відповідачу картки № НОМЕР_10 банк належних письмових доказів не надав.

Апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про те, що вищезазначена інформація також спростовується даними виписки про рух коштів по рахунках відповідача, у якій рахунок № НОМЕР_10 за ОСОБА_1 не значиться (а.с. 75-76), також він не вказується і у довідці банку про кількість отриманих ОСОБА_1 карток (а.с. 142). Крім цього позивачем не надано належних доказів отримання безпосередньо відповідачем картки № НОМЕР_2 , відкритої 16 лютого 2018 року, з якої, починаючи з березня 2018 року, списувалися кошти за послугою «Миттєва розстрочка».

Допитані районним судом у якості свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, пояснювали, що у період з 2013 по 2018 роки ОСОБА_1 постійно проживала у с. Харкове, Талалаївського району, Чернігівської області і нікуди за межі населеного пункту не виїжджала, оскільки здійснювала догляд за хворим чоловіком.

Посилаючись в апеляційній скарзі на те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяла використанню іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначає, у який спосіб це відбулось, і належних доказів на підтвердження таких доводів не надає.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги зводяться до тверджень про бездіяльність ОСОБА_1 , невчинення відповідачем певних дій має бути протиправним, тобто позивач має зазначити, які саме норми законодавства або укладеного між сторонами договору порушила відповідач, беручи до уваги, що її фінансовий номер телефону у січня 2018 року було заблоковано, а безпосередню заміну сім-картки із абонентським номером НОМЕР_6 , як встановлено по справі, було здійснено у м. Кривий Ріг. Разом з тим, апеляційна скарга таких посилань не містить і її доводи зводяться до інакшого трактування обставин даної справи. Таким чином, твердження позивача про те, що ОСОБА_1 своєю бездіяльністю сприяла здійсненню несанкціонованого зняття коштів є припущенням, на якому відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не може ґрунтуватися судове рішення.

Є безпідставними посилання сторони позивача про неврахування судом першої інстанції при вирішення спору правової позиції, що викладена у постанові ВСУ від 12 лютого 2014 року № 6-168цс13, відносно обов`язку відшкодування шкоди, спричиненої крадіжкою грошових коштів з кредитної карти, винною особою, а не банківською установою, оскільки наведений висновок суду вищої інстанції стосується інших правовідносин, що не є тотожними із предметом даного спору та обставинами справи, яка судом вирішена.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування правильного по суті судового рішення.

Не беруться до уваги доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку суду щодо відшкодування на користь відповідача витрат на правову допомогу, враховуючи наступне.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Зі змісту договору про надання правничої допомоги від 06 березня 2019 року вбачається, що адвокат Менько Д.Д. взяв на себе зобов`язання надавати ОСОБА_1 правову допомогу в порядку та на умовах, визначених цим договором, у справі № 747/85/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості (а.с. 59). Відповідно до п. 5 договору розмір гонорару визначений за домовленістю сторін у розмірі 6 000 грн з розрахунку не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину надання адвокатом правничої допомоги.

Факт сплати ОСОБА_1 визначеного договором розміру гонорару у сумі 6 000 грн підтверджується квитанцією № 11 від 06 березня 2019 року (а.с. 60).

На підтвердження зазначеної суми коштів, сплачених відповідачем за отримані правові послуги, у матеріалах справи наявний розрахунок розміру понесених ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу від 17 травня 2019 року, за яким вартість всіх наданих адвокатом замовнику юридичних послуг становить 16 328,5 грн, що є значно більшою від заявленої до відшкодування та фактично сплаченої відповідачем суми - 6 000 грн (а.с. 155). Адвокат складав відзив на позов (а.с. 61-65), заявляв клопотання по суті спору (а.с. 66-68, 106), представляв інтереси відповідача у трьох судових засіданнях загальною тривалістю більше 4 годин, отже його участь у розгляді справи в суді першої інстанції відповідає встановленим законодавством приписам щодо можливості компенсації за надані юридичні послуги.

Апеляційний суд зважає також на приписи ст. 141 ЦПК України щодо розподілу судових витрат між сторонами. Оскаржуваним судовим рішенням у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі, тому суд першої інстанції, у відповідності до п. 2 ч. 2 наведеної норми, згідно з якою інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача, дійшов правомірного висновку щодо відшкодування у повному обсязі понесених відповідачем витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 17 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2019 року.

Головуюча: Судді: