Єдиний унікальний номер 236/3092/18 Номер провадження 22-ц/804/165/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Космачевської Т.В., Санікової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Самойленко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі (справа № 236/3092/18, суддя Ткачов О.М., рішення ухвалено у м. Лиман, Донецької області), -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця»), в якому просила стягнути з відповідача: заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 759,73 грн., що складається з винагороди за підсумками роботи за 2016 рік в сумі 2 659,13 грн., заборгованості з заробітної плати за липень 2016 року в розмірі 3 053,32 грн., заборгованості з заробітної плати за березень - червень 2017 року в сумі 16 047,28 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні (за 310 днів) в розмірі 93 139,50 грн.; компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати на суму 2 697,47 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 06 червня 2017 року, звільнена з роботи за згодою сторін за пунктом 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив їй зазначені виплати.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 наступне: заборгованість по заробітній платі на загальну суму 21 759, 73 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 93 139,50 грн.; компенсацію втрати грошових доходів в сумі 2 697,47 грн., а всього - 118 596, 70 грн.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» судовий збір у дохід держави в розмірі 640 грн.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

З рішення суду не погодилося ПАТ «Українська залізниця» та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

В обґрунтування доводів скарги відповідач зазначив, що з березня 2017 року через відсутність організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» нарахування заробітної плати працівникам було припинено, оскільки до відповідача не надходили первинні документи від підрозділу підприємства, на якому працював позивач.

У зв'язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об'єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема, у м. Донецьк, у відповідача відсутній доступ до первинної документації підрозділу підприємства в м. Донецьк та втрачено контроль над господарською діяльністю.

Висновком торгово-промислової палати України № 126/2/21 -10.2 від 16 січня 2018 року відносно ПАТ «Українська залізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, починаючи з 20 березня 2017 року, що унеможливило виконання відповідачем своїх зобов'язань, передбачених ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України.

У зв'язку з цим, підстави для застосування вимог ст. 117 КЗпП України у справі відсутні.

Всупереч діючому законодавству України, жоден документ, наданий позивачем, не підписаний посадовими особами відповідача, а тому ці докази є неналежними.

Також відповідач зазначив, що позивач не перемістилася з непідконтрольної території, продовжила працювати на тій частині підприємства, яка перебувала на території проведення антитерористичної операції. Таким чином, на думку відповідача, позивач за своїм вибором погодилась з виконанням роботи в умовах проведення АТО на території, яка є тимчасово непідконтрольною Україні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача заперечували проти доводів апеляційної скарги, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без зімн.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат ОСОБА_2 просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивач та представник відповідача в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, але про дату, час і місце розгляду справи вони повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення представнику позивача, позивач повідомлена через оголошення на офіційному сайті Судової влади, а представники позивача та відповідача особисто повідомлені телефонограмами (а.с. 109, 110, 111).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених нею позовних вимог, правильність розрахунків яких, відповідачем не оспорюється.

При вирішенні справи суд посилався на вимоги ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21 -22 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 97, 115, 116 та 117 КЗпП України щодо обов'язку роботодавця провести нарахування та виплату працівнику заробітної плати.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, що неоспорені сторонами.

Згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_2 ОСОБА_1, остання. з 05 вересня 1990 року працювала на різних посадах інформаційно-обчислюваного центру Державного підприємства «Донецька залізниця» (а.с.9-12).

01 серпня 2016 року Інформаційно-обчислюваний центр державного підприємства «Донецька залізниця», на підставі Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23 лютого 2012 року № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ «Інформаційно-обчислюванний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (а.с. 11).

З 01 серпня 2016 року, згідно з наказом №1/ос від 29 липня 2016 року, з позивачем продовжено дію безстрокового трудового договору на посаді провідного інженера виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислюванний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу від 01 червня 2017 року № 1211/ДН-ОС, ОСОБА_1 звільнено з 06 червня 2017 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 22). Наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому зазначено, що ОСОБА_1 має право на компенсацію за 25 днів відпустки (а.с. 22).

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно відсутності правових підстав та неналежності доказів у справі для стягнення заборгованості з заробітної плати, компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача відносно підстав та розміру стягнення заборгованості по заробітній платі в загальній в сумі 21 759,73 грн., та компенсації втрати грошових доходів в розмірі 2 697,47 грн., апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу відповідача в цій частині слід відхилити, оскільки вказана заборгованість та розрахунки компенсації підтверджені наявними у справі доказами.

На підтвердження невиплаченої заробітної плати позивачем надані: копія наказу ПАТ «Українська залізниця» № Ц-2-25/1666-17 від 11 липня 2017 року про зобов'язання виплати працівникам регіональних філій, філій винагороду за підсумками роботи за 2016 рік у відсотках до посадового окладу (позивачу 52,5% від посадового окладу 5065 грн.); розрахункові листи за липень 2016 року та за період з березня по червень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): за липень 2016 року - 3 053,32 грн., за березень 2017 року - 4 390,50 грн., квітень 2017 року - 3 418,91 грн., травень - 3 418,91 грн., червень - 6 600,18 грн., (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки) (а.с. 28 - 32). В розрахункових листах за квітень - червень 2017 року міститься інформація про оплату за час простою.

Крім того, позивачем надані копії табелів обліку використання робочого часу, згідно з яким: за березень 2017 року позивачем відпрацьовано 8 днів, за квітень, травень, червень - «0 днів» та наказ про звільнення В.О. начальника структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» № 1211/ДН-ОС від 01 червня 2017 року, в якому передбачено виплату компенсації за 25 днів відпустки (а.с. 24 - 27).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 25 червня 2014 року № 200, прийнятої у відповідності до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі, на базі Державного підприємства «Донецька залізниця», згідно додатку № 1.

Також, постановою Кабінету Міністрів України 2 вересня 2015 року за № 735 затверджено Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ «Українська залізниця».

«Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.

Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблено відповідачем у червні 2017 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі.

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Також суд зазначив, що згідно зі ст.ст. 94, 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним органи мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу, та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст. 22 цього Закону, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

В статті 115 КЗпП України зазначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.

Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України.

Згідно розрахунків заробітної плати за березень - червень 2017 року, позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою (а.с. 29-32).

Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку, що відповідачем зазначені дані не спростовані, а тому заперечення відповідача щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не прийняті.

Крім того, відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

При вирішенні справи суд зазначив, що відповідач, належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у вказаних документах, наданих позивачем, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати зарплати, яка складається з винагороди за 2016 рік в сумі 2 659,13 грн., заборгованості з виплати зарплати за липень 2016 року в розмірі: 3 053,32 грн., березень 2017 року - 4 390 грн.50 коп., квітень 2017 року - 3 418,91 грн., травень - 3 418,91 грн., червень - 6 600,18 грн. з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки, а всього - 23 540 грн. 55 коп.

З цієї суми вже вирахувані обов'язкові платежі та податки.

Враховуючи принцип диспозитивності, задоволенню підлягають позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в розмірі 21 759,73 грн., про що просила ОСОБА_1 у позові (а.с. 2 - 4).

Також суд правильно стягнув у межах заявлених позовних вимог і компенсацію втрати грошових доходів у розмірі 2 697,47 грн., відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, ст.ст.1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III, згідно індексів споживчих цін за липень 2016 року, та за період з березня 2017 року по червень 2017 року, що дорівнює 2697,47 грн. (828,20 грн. + 368,62 грн. + 448,20 грн. + 398,57 грн. + 653,38 грн.) (а.с. 48).

На підставі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

На підставі ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі заробітна плата. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З урахуванням вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідача стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунків при звільненні, то вони обґрунтовані, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на суму 93 139,50 грн. (з 07 червня 2017 року по 31 серпня 2018 року), враховуючи наступне.

Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права має допоміжний (консультативний) характер і не є обов'язковим для суду.

Водночас, як передбачено ч. 2 ст.115 ЦПК України, суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права, як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Так, до матеріалів цивільної справи судом першої інстанції долучено Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2, який наданий відповідачем (а.с. 57 - 61).

Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул. Артема, 68 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. 44, у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп'ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов'язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.

Це свідчить про відсутність вини Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обов'язків.

Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст. 47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо.

Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Із відзиву представника відповідача вбачається, що відповідач не мав можливості провести відповідні розрахунки з позивачем через дію форс-мажорних обставин, що узгоджується з іншими матеріалами справи (а.с. 55 - 56).

При вирішенні справи апеляційний суд враховує Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 20 березня 2017 року, відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, що унеможливлює застосування судом вимог ст. 117 та ст.237-1 КЗпП України у даній конкретній справі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та загальної суми стягнення, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і змінити вказане рішення в частині стягнення судового збору, частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача.

Також, слід зазначити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Апеляційний суд враховує, що на підтвердження існуючої заборгованості з виплати заробітної плати судом визначені суми до виплати після утримання податків і обов'язкових платежів.

Оскільки рішення суду підлягає скасуванню частково, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 382 ЦПК України, судові витрати між сторонами слід розподілити наступним чином.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог, стягнення судового збору покладається на сторони наступним чином.

З відповідача - ПАТ «Українська залізниця» на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 244 грн. 48 коп. за подачу позову, виходячи з того, що судом вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати, компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, задоволені на загальну суму 24 457,20 грн. (із розрахунку 24 457,20 грн. х 100 / 117 596, 70 грн. х 1 175,96 грн. / 100).

Судовий збір за подачу апеляційної скарги відповідачем, у зв'язку з переглядом справи і частковим задоволенням апеляційної скарги, слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Українська залізниця» в розмірі 1 409 грн. 21 коп., виходячи з наступного розрахунку: 1 763,94 грн. - сума сплаченого судового збору відповідачем за подачу апеляційної скарги, помножена на 79,89 % задоволених вимог за апеляційною скаргою, оскільки позивач від сплати судового збору відносно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI не звільняється.

Рішення суду щодо стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за втрату грошових доходів слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та загальної суми стягнення - скасувати, в частині стягнення судового збору - змінити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1) заборгованість по заробітній платі в сумі 21 759 (двадцять одна тисяча сімсот п'ятдесят дев'ять) грн. 73 коп. та компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 2 697грн.(дві тисячі шістсот дев'яносто сім) грн. 47 коп., а всього 24 457 (двадцять чотири тисячі чотириста п'ятдесят сім) грн. 20 коп. з урахуванням утриманих обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави судовий збір у розмірі 244,48 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) судовий збір у сумі 1 409,21 грн.

В позовних вимогах ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні на суму 93 139,50 грн. відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складений 17 січня 2019 року.

Суддя Донецького

апеляційного суду Будулуца М.С.