Справа № 503/1154/16-ц
Провадження № 2/503/8/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Сердюк Б.С.,

при секретарі Вдовиченко В.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кодима у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу згідно боргової розписки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15.06.2016 року відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача строком до 20.06.2016 року в борг 183 000,00 грн.

До цього часу відповідач грошові кошти не повернув, а тому просила позов задовольнити та з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з відповідача 185 662,00 грн., що складається із суму боргу в розмірі 183 000,00 грн. та 3 % річних від простроченої суми за період з 21.06.2016 року по 14.12.2016 року, що становить 2662,00 грн., а також судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом та витрати на професійну правничу допомогу, в розмірі 2000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення, вказуючи, що грошові кошти відповідач не брав, а розписку писав під тиском позивача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що були присутні при складанні відповідачем ОСОБА_2 розписки, а також те, що розписку відповідач писав без стороннього тиску на нього.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що саме він привозив грошові кошти, які були передані відповідачу згідно розписки.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що 15.06.2016 року до неї приходив її онук ОСОБА_2 , взяв документи на будинок та повідомив, що його примусили написати розписку.

Заслухавши сторін у справі, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З матеріалів справи вбачається, що 15.06.2016 року відповідачем ОСОБА_2 була складена письмова розписка, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_4 позичила відповідачеві в борг строком до 20.06.2016 року 183 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року справа № 14-465цс18).

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13.12.2017 року справа № 309/3458/14-ц).

Відповідно ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України, передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з пояснень, наданих відповідачем, суд встановив, що факт написання ним розписки визнається, а оспорюється лише факт отримання ним коштів, оскільки відповідач стверджує, що розписка написана ним під тиском.

Однак, в супереч вищезазначеним нормам Цивільно-процесуального законодавства відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своєї позиції, а саме, що надана ним розписка була написана дійсно під тиском і грошових коштів він реально не отримував.

З пояснень свідків, судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_2 розписка була написана власноручно, а також те, що розписку відповідач писав без стороннього тиску на нього.

Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У строк, встановлений у розписці, відповідач грошові кошти не повернув.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, суд приходить до висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та стягнення з відповідача на її користь грошових коштів у розмірі 185662,00 гривень, з яких: 183000,00 грн. - заборгованість за розпискою від 15.06.2016 року; та 2662,00 грн. - 3 % річних за розпискою від 15.06.2016 року за період 21.06.2016 року по 14.12.2016 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн., суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, оскільки доказів на підтвердження оплати правничих послуг позивач не надала, в матеріалах справи відсутні документи про оплату таких послуг.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, в розмірі 185662 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч шістсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом, пропорційно до задоволених вимог, в розмірі 1856 грн. (одна тисяча вісімсот п`ятдесят шість) грн. 54 коп.

В задоволенні позовної вимоги щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду, через Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення.

Позивач: ОСОБА_4 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення суду складено 05 вересня 2019 року.

Суддя Б.С. Сердюк