Постанова

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 537/3734/13-ц

провадження № 61-35520св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюба Валентина Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року у складі судді Хіневич В. І. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Дорош А. І., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Дзюба В. І., про стягнення заборгованості.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що24 січня 2013 року між ним і батьком ОСОБА_6 - ОСОБА_9 в усній формі було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній продав йому 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, за що він сплатив продавцю 107 000,00 грн, передавши ці кошти ОСОБА_9, про що було складено відповідну розписку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Вказував, що оскільки ОСОБА_9 не встиг оформити і нотаріально посвідчити фактично укладений між ними договір купівлі-продажу 3/10 частин домоволодіння за вказаною адресою, то 107 000,00 грн, які були передані йому за вказане майно, набув безпідставно.

Спадкоємцем ОСОБА_9 є його дочка ОСОБА_6, яка повернути йому 107 000,00 грн, сплачені за придбання у її батька 3/10 частин вказаного домоволодіння, відмовляється.

У зв'язку з тим, що вимоги до спадкоємця боржника не були задоволені з моменту звернення з позовом до суду вважав, що має право на відшкодування суми боргу з урахуванням індексу інфляції і трьох процентів річних.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_6 на свою користь борг ОСОБА_9 у межах вартості майна, одержаного у спадщину, у розмірі 107 000,00 грн і звернути стягнення на прийняті у спадщину та передані спадкоємцю у натурі 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, які на момент відкриття спадщини належали спадкодавцеві ОСОБА_9; суму інфляційних нарахувань за період з 11 липня 2013 року по 17 листопада 2014 року у розмірі 21 705,32 грн; три проценти річних у розмірі 5 225,78 грн; витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн і судовий збір у розмірі 1 070,00 грн.

У грудні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.

Позовна заява ОСОБА_6 мотивована тим, що після смерті її батька - ОСОБА_9 залишилося спадкове майно, яке складається з 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, про продаж частини якого за 107 000 грн її батько зазначив у розписці від 24 січня 2013 року. Проте у розписці не зазначено, яке саме майно (грошові кошти) отримав ОСОБА_9, відсутні відомості в якій кількості та яка особа передала грошові кошти та час їх передання. Таким чином, ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження факту передання її батьку ОСОБА_9 та отримання останнім грошових коштів у розмірі 107 000,00 грн і наявності у неї як спадкоємця ОСОБА_9 грошових зобов'язань перед ОСОБА_4

На підставі вказаного, ОСОБА_6 просила суд визнати недійсним правочин, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_9 у вигляді розписки від 24 січня 2013 року.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 січня 2015 року позови ОСОБА_4 і ОСОБА_6 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 борг ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у межах вартості майна, одержаного у спадщину, у розмірі 107 000,00 грн і звернуто стягнення на прийняті у спадщину та передані спадкоємцям у натурі 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 070,00 грн і витрати на правову допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

У задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у статті 1282 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Встановивши, що на час смерті ОСОБА_9 мав боргове зобов'язання перед ОСОБА_4 у розмірі 107 000,00 грн, суд дійшов висновку, що ОСОБА_6 як спадкоємець ОСОБА_9, яка отримала у спадщину майно у виді 3/10 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, вартість якого становить 128 474,00 грн, суд стягнув цю заборгованість зі спадкоємця ОСОБА_9 шляхом звернення стягнення на це майно.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року скасовано І ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано правочин, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 у виді розписки від 24 січня 2013 року, нікчемним.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 1 463,20 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 січня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 17 липня 2017 року Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року - залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена у рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Встановивши, що договір купівлі-продажу нерухомого майна, який би за формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а тому отримані ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 107 000,00 грн є авансом, отже підлягають поверненню ОСОБА_4 спадкоємцями ОСОБА_9 Вимогу до спадкоємця кредитор пред'явив у межах строку, встановленого частиною другою статті 1281 ЦК України, оскільки із позовом до ОСОБА_6 ОСОБА_4 звернувся 11 липня 2013 року, тобто через чотири місяці після відкриття спадщини після ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно застосували положення статті 1212 ЦК України, оскільки судом установлено, що кошти у розмірі 107 000,00 грн були передані ОСОБА_4 ОСОБА_9 за придбання 3/10 частин домоволодіння по АДРЕСА_1. Вказане свідчить, що між сторонами виникли договірні правовідносини, підставою для передачі коштів є досягнення угоди з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, тому відсутні підстави вважати ці кошти безпідставно отриманими. Крім того, кошти у розмірі 107 000,00 грн є повною вартістю придбаного ОСОБА_4 майна. Отже, суди безпідставно вважали, що вказана сума є авансом.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_9 був власником 3/10 частин домоволодіння по АДРЕСА_1.

24 січня 2013 року ОСОБА_9 склав розписку, в якій зазначено, що він продав свою частину будинку по АДРЕСА_1 за 107 000,00 грн ОСОБА_4 Гроші отримав. Претензій немає. Цього ж дня, ОСОБА_9 видав ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважував останнього підготувати документи до відчуження і продати належну йому частину будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Згідно зі звітом про оцінку майна від 04 листопада 2014 року вартість об'єкта оцінки - 3/10 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1, складає 128 474,00 грн.

Обставин отримання ОСОБА_9 від ОСОБА_4 коштів у розмірі 107 000,00 грн визнаються сторонами, тому відповідно до частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року доказуванню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок.

Статтю 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановивши, що договір купівлі-продажу житлового будинку, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 укладено не було, суди дійшли обґрунтованого висновку, що передані ОСОБА_9 кошти у розмірі 107 000,00 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Вказаний висновок судів відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12.

У статті 1282 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку, що кошти у розмірі 107 000,00 грн, отримані ОСОБА_9 в якості авансу за продаж належного йому майна, підлягають стягненню з його спадкоємця - ОСОБА_6

При цьому апеляційним судом виконано вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції про новому розгляді справи, та виконано вказівки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в ухвалі від 12 квітня 2017 року.

Помилкове посилання судів на положення статті 1212 ЦК України не вплинуло на правильність вирішення спору, оскільки згідно з частиною другою статті 308 ЦПК України 2004 року не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. А по суті оскаржувані судові рішення є законними, обґрунтованими і справедливими.

Отже, доводи касаційної скарги у цій частині на обґрунтованість висновків судів не впливають.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6залишити без задоволення.

Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 30 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 17 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк