КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Ул`яновська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: П`ятнадцята київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві про визначення часток у спільному сумісному майні та витребування з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , про визначення часток у спільному сумісному майні та витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідно до якого, просила визначити, що частки позивачки та померлого ОСОБА_4 у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 становлять по 1/2 частці, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 серпня 2018 №8-581, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф. від 09 серпня 2018, витребувати з незаконного володіння відповідача ОСОБА_3 1/2 частку спірної квартири на користь позивача, визнати за позивачем право власності на 1/2 частку вищевказаної квартири.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 24 березня 1984 року по 20 жовтня 1998 року позивач та померлий ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку було зареєстровано на померлого ОСОБА_4 .

Позивач вказує, що вказана квартира набута під час шлюбу та є спільною сумісною власністю позивача та її колишнього чоловіка. На початку 2018 року позивачці стало відомо, що ОСОБА_4 помер. Проте, не будучи спадкоємцем померлого ні за законом, ні за заповітом, вона не мала підстав для отримання свідоцтва про смерть для подальшого звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

В позові ОСОБА_1 зазначає, що 14 серпня 2018 року їй стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 09 серпня 2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносовою В.Ф. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_3 .. Таким чином вона вважає, що належна їй 1/2 частка квартири вибула з її володіння проти її волі.

Позивач наголошує, що саме по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно набуте за час шлюбу, а відповідні частки майна подружжя є рівними.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвалюючи оспорюване рішення суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана 19 вересня 1998 року, коли шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано рішенням суду від 06 березня 1998 року, проте, апелянт вказує, що за діючим на той час законодавством, шлюб вважався розірваним з моменту реєстрації запису про розірвання шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану, а не з моменту ухвалення судового рішення чи припинення фактичних шлюбних відносин, а саме 20 жовтня 1998 року. Виходячи з викладеного, на момент придбання спірної квартири подружжя все ще перебувало у шлюбі, а тому вважається спільним майном подружжя.

Апелянт також зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що дали б змогу встановити, що кошти на придбання спірної квартири були набуті після ухвалення рішення про розірвання шлюбу.

Також акцентує, що перебуваючи у шлюбі майже 15 років подружжям не було набуто іншого майна та коштів, що підлягали б поділу. А виходячи з логіки ухваленого рішення, за півроку після винесення рішення про розлучення ОСОБА_4 одноособово заробив чи отримав кошти на придбання квартири, що, на думку апелянта, є сумнівним.

Апелянт звертає увагу, що навіть після розлучення подружжя було зареєстрованими та проживало за одною адресою, що суперечить висновку суду першої інстанції про припинення шлюбних відносин.

На адресу суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - Хомік О.В. відповідно до якого зазначає, що заперечує проти вимог апеляційної скарги, вважає їх надуманими, не підтвердженими жодними належними доказами.

Відповідач у своєму відзиві зазначає, що тривалий час вона та її родина проживають у спірній квартирі, утримують її у належному стані, сплачують комунальні послуги, а позивач до вказаної квартири жодного відношення не мала, адже померлий ОСОБА_4 придбав квартиру саме за власні, а не спільні як вказує апелянт, кошти, вже не перебуваючи у шлюбних стосунках з ОСОБА_1 , не вели спільного господарства та з серпня 1987 року не підтримували подружніх відносин.

Відповідач пояснює, що після розірвання шлюбу померлий ОСОБА_4 залишив позивачу з дитиною їхню спільну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а для свого особистого проживання й придбав спірну квартиру, адже не мав іншого житла.

У відзиві зазначається, що судовим рішенням від 06 березня 1998 року про розірвання шлюбу встановлено та не оспорювалось сторонами, що спір про нажите подружжям майно відсутній, а шлюбні відносини між ними відсутні з осені 1997 року.

При апеляційному розгляді справи представник позивачки ОСОБА_2 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити. При цьому зазначив, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір, не правильно застосував норми матеріального права. Зокрема, ст. 22 КпШС України визначено принцип спільності майна придбаного в шлюбі, однак суд проігнорував зазначену норму права належним чином не мотивуючи вказаний свій висновок. З врахуванням викладеного просив задовольнити апеляційну скаргу та позов у повному обсягу.

Представник відповідачки ОСОБА_3 , адвокат Хомік О.В. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм процесуального законодавства та на підставі норм матеріального права. Зокрема вважає, що суд обґрунтовано ухвалив рішення з врахуванням того, що відповідачкою надано докази, які спростовують факт придбання вказаної квартири за спільні кошти позивачки та померлого ОСОБА_4 , оскільки сама ж позивачка у лютому 1998 року, звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу із ОСОБА_4 зазначала, що спільно як подружжя з останнім не проживає з 1997 року та не веде спільне господарство. І рішенням Ленінградського суду м.Києва від 06 березня 1998 року у справі №2-1877/1998 року ці обставини були встановлені та не потребують повторного доведення.

Також просила суд апеляційної інстанції звернути увагу, що з моменту розірвання судом у березні 1998 року шлюбу між позивачкою та ОСОБА_4 , останні проживали окремо. ОСОБА_4 , купуючи вказану квартиру, згоди позивачки на придбання вказаного майна не отримував, що свідчило про відсутність сім`ї як такої, позивачка у придбану ОСОБА_4 квартиру, не вселялася, не прописувалася, будь-яким іншим чином не заявляла про свої права на дану квартиру за час життя ОСОБА_4 , тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 24 березня 1984 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась донька ОСОБА_4 (а.с. 96).

Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 06 березня 1998 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано. Рішенням суду встановлено, що сторони з листопада 1997 року не підтримують шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть (а.с. 42).

20 жовтня 1998 року здійснено реєстрацію розірвання шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (а.с. 44).

ОСОБА_4 був зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 50).

27 лютого 2018 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем за яким є ОСОБА_4 (а.с. 58).

Відповідно до матеріалів спадкової справи №233/2018 до майна померлого ОСОБА_4 від 27 лютого 2018 року (а.с. 47-88), із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого ОСОБА_3 (а.с. 48). Факт шлюбних відносин підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 55).

До складу спадкового майна померлого, в тому числі, належить квартира АДРЕСА_1 , яку було придбано останнім на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 19 вересня 1998 року. Право власності на квартиру зареєстровано в БТІ за ОСОБА_4 (а.с. 67).

Відповідно до довідки БТІ від 29 березня 2018 року, квартира за адресою: АДРЕСА_3 , має показники: загальна площа 34,8 кв.м., житлова площа 18,6 кв.м. (а.с. 68).

09 серпня 2018 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видано ОСОБА_3 . свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №8-581 (а.с. 80).

Відомості про відповідача як власника, якій на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , 09 серпня 2018 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 82)

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивачка у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з листопада 1997 року припинили шлюбні відносини, спільне господарство не вели, спірна квартира була придбана ОСОБА_4 у вересні 1998 року за власні кошти, а не на спільні кошти подружжя, а тому з врахуванням положень ст. 28 КпШС України визнав дане майно особистим майном ОСОБА_4 та відмовив із цих підстав у задоволенні позовних вимог позивачу.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України (роз`яснення пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів").

Відповідно до статті 22 КпШС України нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Аналогічне положення закріплене в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України. Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України"(чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Отже, виходячи із аналізу зазначених норм судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 263/240/16-ц (касаційне провадження № 61-14182св18), аналогічного висновку прийшов і Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді 13 лютого 2018 року справи справа № 2-1316/2031/11.

Як встановлено судом першої інстанції при розгляді вказаної справи шлюб між позивачем та ОСОБА_4 зареєстровано 24 березня 1984 року, рішенням суду від 06 березня 1998 року шлюб розірвано. При цьому рішенням суду встановлено, що сторони з листопада 1997 року шлюбні відносини припинили, спільне господарство не вели. З вказаним рішенням та мотивами, викладеними в ньому, сторони погодилися і 17 березня 1998 року зазначене рішення набрало законної сили.

20 жовтня 1998 року відділом РАГС Ленінградського району м. Києва зроблено запис за №1032 в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу.

Спірна квартира придбана 19 вересня 1998 року в період, коли шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвано рішенням суду, проте до моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 44 КпШС). Тобто, вказана квартира була придбана ОСОБА_4 після припинення шлюбних відносин з позивачем, під час роздільного проживання сторін, право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу, згоду на укладення вказаного правочину позивачка не надавала.

Факт припинення шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, побуту та бюджету є підставою для неможливості визнання права власності на половину майна одним з подружжя.

З вищенаведених норм вбачається, що спірне майно нажито спадкодавцем під час їх роздільного проживання з позивачем при фактичному припиненні шлюбу, а тому таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, квартира не нажита ними в період шлюбу.

З урахуванням викладених вище обставин колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира померлим ОСОБА_4 була придбана хоч в період зареєстрованого шлюбу, але в період роздільного проживання сторін, на власні кошти, що підтверджено було відповідними доказами ( копіює позовної заяви, рішенням суду, копією договору купівлі-продажу кварти ( а.с.41, 42,67)) наданими відповідачкою, при цьому позивачем зазначені докази належними та допустимими доказами спростовані не були.

Посилання апелянта на, те, що висновок суду першої інстанції про припинення шлюбних відносин між позивачкою та ОСОБА_4 після його розірвання 6 березня 1998 року є неправильним, оскільки сам по собі факт розірвання судом шлюбу між позивачкою та померлим ОСОБА_4 не свідчив про фактичне припинення шлюбних відносин, оскільки сторони могли і далі проживати як сім`я, колегією суддів не приймається, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, тому вказані доводи обґрунтовано відхилено місцевим судом.

Доводи апелянта про неналежність поданих відповідачкою доказів щодо фактичного припинення відносин між позивачкою та ОСОБА_4 із серпня 1997 року, колегією суддів не приймається, оскільки вони відповідають нормам визначеними ст. 77, 78, 95 ЦПК України та в сукупності із іншими обставинами справами підтверджують заперечення відповідача щодо позову.

Доводи апелянта про те, що сторони продовжували жити спільно, оскільки в договорі купівлі-продажу спірної квартири вказано саме цю адресу ОСОБА_4 , обґрунтовано відхилено судом, оскільки відомості про місце реєстрації (прописки) особи не є доказом проживання зазначеної особи саме за вказаною адресою, а тим більше не є підтвердження спільного проживання та ведення господарства колишнім подружжям.

Інші доводи апелянта також не спростовують висновки викладені в рішення суду першої інстанції та не можуть слугувати підставою для скасування зазначеного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 23 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Мотивований текст постанови виготовлено 06 грудня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв