ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року

м.Суми

Справа №588/2176/18

Провадження № 22-ц/816/4330/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Орлова І.В.,

суддів: Криворотенка В.І., Ткачук С.С.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду м. Суми від 16 червня 2019 року (суддя Линник О.С., дата складення повного тексту рішення не зазначена) в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом спадкодавця,

в с т а н о в и в :

27 грудня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , мотивуючи вимоги тим, що 13 жовтня 2008 року з ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, спадкоємцем після його смерті є ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 02 березня 2017 року направлено претензію кредитора до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 була заведена на підставі заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1

09 листопада 2018 року спадкоємиці позичальника було направлено лист-претензію про повернення кредитного боргу, який на дату смерті ОСОБА_2 , тобто на 29 липня 2016 року, становив 5455,96 грн та складається з 4011,23 грн боргу по тілу кредиту та 1444,73 грн боргу по процентам за користуванню кредитом, проте відповідач борг не повернула, а тому заявник просив стягнути вказану суму з ОСОБА_1 .

Рішенням Тростянецького районного суду м. Суми від 18 червня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємця позичальника ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором № б/н від 13 жовтня 2008 року у розмірі 5455,96 грн, яка складається з 4011,23 грн заборгованості по кредиту та 1444,73 грн заборгованості по процентам за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 1762 грн компенсації судового збору за подання позовної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову. При цьому вказує, що рішення прийняте з грубим порушенням прав малолітніх дітей, справа розглянута судом упереджено, односторонньо, не взято до уваги її доводи та заперечення проти позову. Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту надання ОСОБА_2 коштів у розмірі 5000 грн та даних про період утворення заборгованості.

Також зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на пропуск банком піврічного строку звернення з позовом до спадкоємців боржника, оскільки ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а лист-претензія направлено банком лише 10 жовтня 2018 року. Також, банк не надав доказів наявності у померлого боржника будь-якого спадкового майна та отримання нею права на нього.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що на момент смерті позичальник мав заборгованість за кредитом, сума якої в силу ст.ст. 608, 1218, 1219 ЦК України входить до складу спадщини, а відповідачка, як спадкоємиця, зобов`язана її погасити. Вважає, що банком дотримано визначений ст. 1281 ЦК України порядок пред`явлення вимог кредитором спадкодавця до спадкоємців.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи доведено, що 13 жовтня 2008 року ОСОБА_2 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.17).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_2 погодився, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві позичальник засвідчив, що він ознайомлений і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, а також з Тарифами банку, які були надані заявнику для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на офіційному сайті банку. Відповідач зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що позичальник ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань щодо своєчасної сплати кредиту не виконав, внаслідок чого станом на 29 листопада 2018 року утворилась заборгованість у сумі 5455,96 грн, з яких: 4011,23 грн - тіло кредиту та 1444,73 грн. - проценти за користування кредитом (а.с. 8-16).

Обставину отримання ОСОБА_2 кредитної картки позивач доводить копією фотозображення позичальника (а.с.133).

З розрахунку заборгованості по кредитному договору та виписки про рух коштів вбачається, що ОСОБА_2 використовував кредитні кошти банку та здійснював їх повернення шляхом готівкового та безготівкового розрахунку (а.с.116-132).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер (а.с. 53).

24 лютого 2017 року позивач надіслав Одинадцятій Київській державній нотаріальній конторі претензію кредитора на суму 3279,48 грн, в якій також просив включити кредиторські вимоги банку у спадкову масу та повідомити спадкоємців боржника про кредитну заборгованість (а.с.56)

10 березня 2017 року Одинадцята Київська державна нотаріальна контора направила на адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлення про претензію АТ КБ «Приватбанк» на суму 3279,48 грн (зв. а.с.97).

З копії спадкової справи №75/2017 Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори вбачається, що єдиними спадкоємцями, які заявили про себе, як спадкоємці майна померлого та звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, є ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та від імені дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як встановлено судом, на день розгляду справи в суді першої інстанції свідоцтво про право на спадщину за законом на майно померлого спадкоємиці не видано (а.с. 88-99).

10 жовтня 2018 року позивач направив лист-претензію на адресу відповідача ОСОБА_1 з вимогою про сплату заборгованості за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2008 року (а.с.58-65).

Доказів повної чи часткової сплати кредитної заборгованості відповідачем матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що до відповідачки, як спадкоємиці після смерті її чоловіка ОСОБА_2 , перейшли зобов`язання по сплаті заборгованості за кредитним договором на загальну суму 5455,96 грн, вимогу про погашення якої банк пред`явив у порядку, визначеному ст.1281 ЦК України.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст.ст. 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч. 2 цієї норми.

Саме на підставі норм ст.ст. 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця.

За змістом ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги.

Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Вимога до спадкоємців боржника може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

18 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка ОСОБА_2 (а.с.89, 90 зв).

21 січня 2017 року на підстав вказаної заяви про прийняття спадщини була відкрита спадкова справа №75/2017 про що в цей же день внесені відомості до відповідних Спадкових реєстрів (а.с.88,91, 92).

Як зазначалось вище, 24 лютого 2017 року банк надіслав нотаріальній конторі претензію кредитора на суму 3279,48 грн (а.с.56, 93).

10 березня 2017 року Одинадцята Київська державна нотаріальна контора підтвердила отримання претензії кредитора та повідомила банк про осіб, які заявили про себе, як спадкоємців майна померлого та які звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 97).

За таких обставин, банк дізнався про смерть позичальника ОСОБА_2 з моменту внесення відомостей до Спадкового реєстру про відкриття спадкової справи, тобто з 21 січня 2017 року, а вже 24 лютого 2017 року надіслав до відповідної нотаріальної контори претензію кредитора, тобто у межах визначеного ст. 1281 ЦК України строку для пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Отже, банк скористався правом кредитора заявити вимогу до спадкоємців боржника через нотаріуса.

Відповідачкою ОСОБА_1 не надано доказів на спростування того, що позивачу було раніше відомо про смерть позичальника ОСОБА_2 , а тому колегія суддів апеляційного суду не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення з позовними вимогами до спадкоємців боржника.

Таким чином, вимога кредитора померлого позичальника пред`явлена вчасно та у спосіб, визначений законодавством.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 5455,96 грн на день смерті позичальника ОСОБА_2 , тобто станом на 29 липня 2016 року.

Так, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Предметом заявленого АТ КБ «Приватбанк» позову є вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у сумі 5455,96 грн, яка виникла у ОСОБА_2 на день його смерті, проте позивачем не доведено існування заборгованості по кредиту саме на день смерті позичальника.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ст. 12 та ст. 13 ЦПК України), у судовому засіданні досліджується кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 77, 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення кредитного боргу, АТ КБ «Приватбанк» надано розрахунок заборгованості станом на 29 листопада 2018 року, з якого вбачається, що 23 липня 2016 року заборгованість складала 183,63 грн (а.с. 14-16). Водночас, у претензії кредитора від 24 лютого 2017 року позивач зазначає суму заборгованості у розмірі 3279,48 грн (а.с. 56, 93). В подальшому, у листі-претензії від 10 жовтня 2018 року, адресованому спадкоємцям позичальника, вказано, що заборгованість станом на дату смерті позичальника складає 5455,96 грн (а.с. 58, 59, 60).

У відповіді на відзив позивачем вказано, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом па факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу (а.с.109-115).

Відповідно до Переліку типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12 квітня 2012 року №578/5, до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бух обліку і в податковій документації, віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок.

З виписки банку по карті ОСОБА_2 вбачається, що станом на 23 липня 2016 року заборгованість за кредитом становила 183,63 грн, однак станом на 03 серпня 2016 року заборгованість відсутня, а залишок власних коштів складав 6,37 грн (а.с. 116-132).

Отже, банком не доведено належними та допустимими доказами існування заборгованості за кредитним договором №б/н від 13 жовтня 2008 року на день смерті позичальника ОСОБА_2 , а тому позовні вимоги про стягнення 5455,96 грн боргу задоволенню не підлягають.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права є обґрунтованими, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України за рахунок позивача на користь ОСОБА_1 підлягає компенсації 2643 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.368, 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду м. Суми від 16 червня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 5455 гривень 96 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 13 жовтня 2008 року відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 2643 гривень судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Дата складення повного тексту постанови - 20 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач І.В.Орлов

Судді: В.І.Криворотенко

С.С.Ткачук