КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 360/15599/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2109/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

15 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

при секретарі - Осінчук О.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 16 липня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_4 про забезпечення позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», ОСОБА_3, державного реєстратора прав Київської філії «Вишеньківської сільської ради «Добробут - Гарант» Лебідь Тетяни Петрівни про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання недійсним договору уступки права вимоги, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності , -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, визнання недійсним договору уступки права вимоги, визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності та просив суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит №1.06080560 від 10 серпня 2006 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» ОСОБА_4 та застосувати наслідки його недійсності, визнати недійсним іпотечний договір, який був укладений на забезпечення вказаного кредитного договору, визнати недійсним договір відступлення права вимоги між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_3, визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, скасувати відповідне рішення державного реєстратора та визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, у якій просив суд накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 68,6 кв.м., житловою площею 39,6 кв.м., яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3, заборонивши її відчуження, посилаючись в обґрунтування заяви на те, що 10 серпня 2006 року ОСОБА_4 укладав договір про іпотечний кредит №1.06080560 з ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» (правонаступник - ПАТ «Платинум Банк») для купівлі квартири АДРЕСА_1.

Того ж дня між тими ж сторонами укладено іпотечний договір №1.06080560 та передано в іпотеку вказану квартиру, на забезпечення вказаного кредитного договору.

У березні 2018 року із листа ПАТ «Платинум банк» ОСОБА_4 стало відомо про те, що 15 березня 2018 між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_3 укладено договір №1181 про відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит та договором іпотеки.

Зазначив, що 18 травня 2018 року ОСОБА_3 зареєструвала право власності на вищезазначену квартиру з порушенням процедури, яка встановлена ЗУ «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та реєстрацію їх обтяжень», в супереч Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вважає, що відповідач, будучи власником спірної квартири, може відчужити квартиру, що утруднить або унеможливить виконання рішення суду.

У зв'язку із викладеним, просив суд задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 16 липня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині поданої заяви відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви, вважаючи, що судом порушено норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Згідно ч.ч.1,3 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заходів забезпечення позову зробить неможливим виконання рішення суду.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду з огляду на наступне.

ОСОБА_3, як власник спірної квартири, має об'єктивну можливість вчинення дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Як роз`яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушенні у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідно до заявлених вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення права і законних інтересів інших осіб.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит №1.06080560 від 10 серпня 2006 року між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» ОСОБА_4 та застосувати наслідки його недійсності, визнати недійсним іпотечний договір, який був укладений на забезпечення вказаного кредитного договору, визнати недійсним договір відступлення права вимоги між ПАТ «Платинум банк» та ОСОБА_3, визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3, скасувати відповідне рішення державного реєстратора та визнати за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1, з приводу того майна на яке і просив накласти арешт.

Враховуючи викладене,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення позову.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, висновки суду обґрунтовані, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 січня 2019 року.

Головуючий

Судді