Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 520/9661/14-ц

провадження № 61-14913св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6 в інтересах якої діє її законний представник ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д.,

Черевка П. М., Драгомерецького М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5, неповнолітньої ОСОБА_6 в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1. 09 березня 2010 року між ним та компанією «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» було укладено договір про завдаток № б/н, згідно якого позивач отримав суму в розмірі 10% (150 000,00 доларів США) від договірної вартості належної позивачу на праві власності квартири

АДРЕСА_1, яка була встановлена сторонами договору в розмірі 1 500 000,00 доларів США.

Після отримання вказаного завдатку позивач 15 травня 2010 року уклав із ОСОБА_11 договір про завдаток в розмірі 640 000,00 грн, що еквівалентно

80 000,00 доларів США в рахунок придбання позивачем квартири АДРЕСА_1.

Зазначає, що укладення ним договору завдатку від 15 травня 2010 року та подальше передання грошової суми, визначеної вказаним договором,

ОСОБА_12, стало можливим лише після отримання позивачем грошових коштів від компанії «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» в розмірі 150 000,00 доларів США.

Разом із цим він не зміг виконати прийняті на себе зобов'язання перед компанією «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» та ОСОБА_12 у зв'язку із накладеним Приморським районним судом м. Одеси на належну позивачу на праві власності квартиру АДРЕСА_1 арештом за заявою ОСОБА_5 та ОСОБА_13, у межах цивільної справи за позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_13 до ОСОБА_4, Одеської міської ради, Виконкому Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання розпоряджень незаконними, визнання договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності недійсними, про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року, яке набрало законної сили 21 серпня 2013 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_13 відмовлено в задоволені позову.

Наслідками неможливості виконання позивачем прийнятих на себе зобов'язань стало повернення позивачем на адресу компанії «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» завдатку та додатково сплати суми у розмірі завдатку, всього було повернуто коштів у розмірі 300 000,00 доларів США, та залишення у ОСОБА_12 грошової суми, сплаченої ОСОБА_4, що еквівалентна 80 000,00 доларів США. Позивач пов'язував подання ОСОБА_5 та ОСОБА_13 заяви про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на квартиру

ОСОБА_4 із тими обставинами, що їм було відомо про його наміри щодо відчуження квартири, після чого у них виник умисел штучно ускладнити позивачу продаж квартири та отримання ним значного доходу від цього.

Вказаними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_13 йому було заподіяно майнову шкоду, яку він просив стягнути з ОСОБА_5 та спадкоємців ОСОБА_13, яка померла 18 грудня 2015 року, а саме: збитки в розмірі

9 500 000,00 грн, які складаються із 7 500 000,00 грн еквіваленту

300 000,00 доларів США та 2 000 000,00 грн - еквіваленту 80 000,00 доларів США; упущену вигоду в розмірі 11 148 612,50 грн - еквіваленту 445 944,50 доларів США, в якості різниці між оціночною та договірною ціною квартири позивача; упущену вигоду у вигляді вартості непроданої квартири в розмірі

37 500 000,00 грн - еквівалент 1 500 000,00 доларів США.

Також позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у фізичних і душевних стражданнях, приниженні честі та гідності позивача, соціальній невпевненості, втраті звичного ритму життя, соціального статусу та соціальних зв'язків, внаслідок порушення особистих і родинних економічних планів, та того, що сім'я позивача опинилася в скрутному матеріальному становищі.

Зазначає, що також погіршився стан його здоров'я. Унаслідок тривалих переживань, пов'язаних із неправомірними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_13, він отримав інфаркт та хронічну серцеву хворобу, хоча раніше був здоровою людиною.

Спричинену моральну шкоду ОСОБА_4 є. А. оцінив у 2 500 000,00 грн та просив стягнути її з відповідачів у солідарному порядку.

У зв'язку з викладеним та уточненими позовними вимогами просив стягнути солідарно з відповідачів прямі матеріальні збитки в зальному розмірі

9 500 000,00 грн; упущену вигоду в розмірі 11 148 612,50 грн, як різницю між оціночною і договірною ціною квартири; упущену вигоду у вигляді вартості непроданої квартири у розмірі 37 500 000,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 500 000,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, неповнолітньої ОСОБА_6 в інтересах якої діє ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладені між ОСОБА_4 і іноземною компанією «RANGEHOLM CONTRACTS LLР» та між ОСОБА_4 і ОСОБА_12 договори за своєю правовою природою є попередніми договорами, що укладені стосовно нерухомого майна, а тому вони є недійсними в силу вимог закону і жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю не створюють та кошти, що були передані на їх виконання, є переданими безпідставно. Крім того, позивачем не було надано належних доказів на підтвердження того, що іноземна компанія «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» пред'являла йому оферту щодо укладення основного договору, оскільки відсутність такої оферти у встановлений договором строк вказує на нікчемність такого правочину. Також судом було встановлено, що іноземна компанія «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» була ліквідована 30 березня 2010 року, а ведення фінансово-господарської діяльності припинила з 31 серпня 2008 року, тому вона не могла здійснити перерахунок зазначених коштів позивачу та відповідно сплата вказаних позивачем коштів цій компанії не підтверджена. Отже, вимоги позивача стосовно відшкодування йому матеріальних збитків є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про відшкодування збитків, тому відсутні підстави й для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, настання якої позивач пов'язує з вказаними збитками. Крім того, діями які спричинили шкоду, вважає звернення ОСОБА_5 та ОСОБА_13 до суду та ухвалу про забезпечення позову.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_14 майнову шкоду у розмірі 8 217 882,81 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 1 643 576,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 1 643 576,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат у справі.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, що вказані у справі договори купівлі-продажу, за якими позивач отримав завдаток та сплатив завдаток, є нікчемними, оскільки грошові кошти отримані та сплачені ним за цими договорами є завдатком та свідчать проте, що між сторонами виникли зобов'язання грошового характеру. Разом з тим суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно безпідставності позовних вимог про стягнення завдатку в розмірі 300 000,00 доларів США, сплачених іноземній компанії «RANGEHOLM CONTRACTS LLP» внаслідок порушення умов договору, оскільки такої юридичної особи на той час не існувало, у зв'язку з її ліквідацією. Позовні вимоги щодо стягнення грошових коштів, сплачених в якості завдатку за договором купівлі-продажу із ОСОБА_12, доведені належними доказами, тому підлягають задоволенню. Позовні вимоги ОСОБА_4 стосовно стягнення з відповідачів упущеної вигоди у вигляді вартості непроданої квартири у розмірі 1 500 000,00 доларів США не підлягають задоволенню, оскільки права позивача в цій частині порушені не були. Позовні вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди з малолітньої ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, оскільки малолітня особа відповідно до законодавства не має обов'язку відшкодовувати майнову шкоду, яка була заподіяна її матір'ю ОСОБА_13 Також судом апеляційної інстанції зазначено, що неправомірними діями ОСОБА_5 та ОСОБА_13 позивачу було завдано й моральної шкоди, яка підлягає стягненню на його користь у розмірі

10 000,00 грн. Позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди із спадкоємців ОСОБА_13, а саме ОСОБА_6, ОСОБА_7 та

ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до статті 1231 ЦК України до спадкоємців переходить лише обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи до спірних правовідносин статтю 155 ЦПК України, не звернув уваги на ту обставину, що вина заподіювача шкоди відсутня, що виключає настання відповідальності. Вказує, що оскільки за життя ОСОБА_13 не було підтверджено заподіяння нею майнової шкоди ОСОБА_4, то відшкодування такої шкоди не може входи до складу спадщини, а тому їх діти є неналежними відповідачами у даній справі. Вказує також на те, що на позивача покладається обов'язок довести, що забезпечення позову у вигляді арешту майна було єдиною причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток від продажу вказаної у справі квартири. Зазначає, що договір, укладений з іноземною компанією «RANGEHOLM CONTRACTS LLP», не створював для позивача жодних правових наслідків та є нікчемним, у зв'язку з тим, що ця компанія припинила подавати податкову звітність з 2008 року, а з

30 березня 2010 року є ліквідованою. На його думку, позивач власноруч створив вказані у справі договори після отримання рішення суду касаційної інстанції щодо цивільної справи, у якій існував накладений арешт на його квартиру з тією метою, щоб подати до суду цей безпідставний позов. Також не підтверджено належними доказами факт отримання ОСОБА_12 640 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США, оскільки сумнівний договір завдатку, який за формою і змістом майже ідентичний із договором завдатку, укладеним з іноземною компанією, не може підтверджувати сам факт отримання

ОСОБА_12 цих коштів. Заявник стверджує, що єдиним доказом зв'язку між цими двома договорами є твердження позивача. Також ОСОБА_5 зазначає, що вказані позивачем договори завдатку від 09 та 15 березня

2010 року є попередніми договорами купівлі-продажу, оскільки їх зміст свідчить про тe, що сторони цих договорів зобов'язуються протягом встановленого строку укласти основний договір купівлі-продажу квартир, тому вони мали укладатися відповідно до вимог статті 657 ЦК України, оскільки попередній договір укладається у тій формі, яка встановлена для основного договору, чого в даному випадку дотримано не було. Надана позивачем розписка ОСОБА_12 свідчить про те, що між ними було укладено договір позики на суму

80 000,00 доларів США, а не передача завдатку за договором, а тому не має відношення до цієї справи. Стосовно стягнення з заявника моральної шкоди вказує, що суд апеляційної інстанції не встановив, чи існує причинний зв'язок між накладенням арешту на квартиру позивача та погіршенням стану його здоров'я.

14 травня 2018 року до Верховного Суду також надійшли письмові пояснення ОСОБА_5, у яких він вказує, що позивач вводить суд в оману стосовно того, що він, укладаючи договір завдатку від 15 травня 2010 року не знав про накладення арешту на його квартиру, у зв'язку з розглядом цивільної справи за позовом ОСОБА_13, ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання розпоряджень незаконними, визнання договору купівлі-продажу та свідоцтва про право власності недійсними, усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю, оскільки він був зареєстрований в реєстрі заборон

26 квітня 2010 року, а 23 квітня 2010 року ОСОБА_4 у цій же цивільній справі подав до суду зустрічний позов, тому був добре обізнаний про існування ухвали суду першої інстанції щодо накладення арешту на його квартиру. Також ОСОБА_15 зазначає, що до 15 лютого 2012 року у позивача ОСОБА_4 було прізвище Ніколаєнко, а прізвище ОСОБА_4 він взяв після реєстрації шлюбу з ОСОБА_16, яка відбулася 15 лютого 2012 року, тому можна дійти висновку, що позивач штучно створив вказані договори з метою введення суду в оману для незаконного заволодіння майном відповідачів у справі.

30 травня 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких він вказує, що касаційна скарга ОСОБА_5 є необґрунтованою, а наведені в ній доводи неодноразово наводились ним протягом розгляду цієї справи. Зазначає про те, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі належних і допустимих доказів, яким суд апеляційної інстанції дав правильну оцінку. Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 лише зводяться до його незгоди з оскаржуваним рішенням та не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 (а. с. 24, том 1).

09 березня 2010 року між ОСОБА_4 та компанією «RANGEHOLM CONTRACTS LLP», від імені якої діяв президент компанії ОСОБА_17, було укладено договір про завдаток № б/н (а. с. 6, том 1).

Згідно пункту 6.2. цього договору покупець виплачує продавцю грошові кошти (завдаток), які входять в суму вартості майна, в розмірі 150 000,00 доларів США.

Пунктом 6.6 зазначеного договору передбачено, що продажна (реальна) вартість квартири АДРЕСА_1 становить 1 500 000,00 доларів США.

Завдаток в розмірі 150 000,00 було отримано ОСОБА_4 09 березня

2010 року, що підтверджується копією виписки клієнта ВАТ «ОТП БАНК», відповідно до якої обороти в валюті на рахунку позивача складають 139 500,00 доларів США (а. с. 12, том 1).

15 травня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_12 було укладено договір про завдаток № б/н, згідно якого ОСОБА_14 передав ОСОБА_12 грошові кошти в розмірі 640 000,00 грн, що еквівалентно 80 000,00 доларів США, у рахунок придбання позивачем квартири АДРЕСА_1, яка належала на праві власності ОСОБА_12 (а. с. 9, том 1).

Завдаток в розмірі 80 000,00 доларів США було отримано ОСОБА_12

15 травня 2010 року, що підтверджується копією розписки (а. с. 14, том 1).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно положень пунктів 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди є передбаченим законом способом захисту цивільних прав та інтересів.

У частині першій статті 155 ЦПК України 2004 року вказано, що у разі скасування заходів забезпечення позову, набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову чи ухвалою про закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову.

Цивільно-правові відносини, які виникають у зв'язку з спричиненням (та відшкодуванням) майнової та моральної шкоди врегульовані положеннями статтей 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її·заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов'язок довести наявність заподіяної шкоди та її розмір.

Правовою підставою, яка вказує на завдану шкоду позивач зазначає договори завдатку від 09 березня та 15 травня 2010 року, згідно яких позивач зобов'язувався в майбутньому укласти відповідно два договори купівлі-продажу квартир, а саме: договір завдатку № б/н від 09 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та іноземною компанією «Rangeholm Contracts LLP», з приводу майбутнього укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у строк до 31 серпня 2010 року та договір завдатку від 15 травня 2010 року, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_4 з приводу майбутнього укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 у строк до 31 серпня 2010 року.

Обставину, яка перешкодила належному виконанню зобов'язань за вказаними договорами позивач зазначив ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2010 року у цивільній справі № 2-1620/2010 про накладення арешту на його квартиру № 6 в будинку № 5 на площі Єкатерининській в

м. Одесі.

Вказана ухвала Приморського районного суду м. Одеси була постановлена судом за заявою ОСОБА_5 та ОСОБА_13 під час розгляду цивільної справи № 2-1620/2010 за позовом ОСОБА_5 та

ОСОБА_13 до ОСОБА_4, Одеської міської ради, Виконкому Одеської міської ради, Приморської районної адміністрації про визнання розпоряджень незаконними, визнання договору купівлі-продажу, свідоцтва про право власності недійсними, про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2012 року, що набрало законної сили 21 серпня 2013 року, після розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у задоволенні наведеного позову було відмовлено.

У зв'язку з цими обставинами позивач вважає свої позовні вимоги належним чином обґрунтованими.

Проте погодитись з такими доводами суд касаційної інстанції не може з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, договори завдатку від 09 березня та 15 травня 2010 року, на які посилається позивач за своєю правовою природою є попередніми договорами, що укладені з приводу купівлі-продажу в майбутньому вказаних вище квартир.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Статтею 657 ЦК України встановлено вимогу щодо укладення договору купівлі-продажу квартири у письмовій формі, з нотаріальними посвідченнями.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у цій справі між ОСОБА_4 і іноземною компанією «Rangeholm Contracts LLP» та ОСОБА_12 і ОСОБА_4 відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки попередні договори завдатку про укладення в майбутньому останніми договорів купівлі-продажу вище вказаних квартир укладені в простій письмовій формі та нотаріально не посвідчені.

Крім того з матеріалів справи вбачається, що після укладення вказаних позивачем попередніх договорів завдатку сторони не вчинили ніяких дій, спрямованих на укладення основних договорів купівлі-продажу між ними, оскільки до суду не надано належних і допустимих доказів стосовно направлення однією із сторін цих договорів пропозиції (оферти) іншій стороні.

Тобто позивач не надав до суду жодних відомостей про пред'явлення йому Іноземною компанією «Rangeholm Contracts LLP» оферти щодо укладення основної угоди купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, оскільки про відмову продавця продати предмет договору купівлі-продажу покупцю можна говорити лише тоді, коли є кореспондуюча вимога покупця про укладення такого договору.

Відсутність такої оферти у визначений договором строк вказує на те, що, покупець сам не виявив бажання укласти основний договір купівлі продажу квартири.

Не надано позивачем і доказів того, що він у встановлений попереднім договором завдатку строк до 31 серпня 2010 року направляв ОСОБА_12 пропозицію (оферту) щодо укладення основного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, як не надано й доказів того, що ОСОБА_12 звертався до позивача з зустрічною пропозицією (офертою).

Стосовно грошових коштів, переданих за цими договорами, необхідно зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що іноземна компанія «Rangeholm Contracts LLP» припинила ведення фінансово-господарської діяльності у період з

31 серпня 2008 року, а з 30 березня 2010 року є ліквідованою, та, що на виконання зазначеного договору завдатку від 09 березня 2010 року компанією кошти не перераховувались, та відповідно, сплата позивачем коштів на користь такої компанії у розмірі 300 000,00 доларів США, також не здійснювалась.

Таким чином, посилання позивача на те, що саме внаслідок обтяження квартири АДРЕСА_1 за ухвалою

№ 2-1 620/201 0 від 19 березня 2010 року ньому було завдано збитків, що виявились у сплаті штрафних санкцій на користь іншої особи, та упущеної вигоди у вигляді різниці між договірною ціною вказаної квартири та її ринковою вартістю, є необґрунтованими та такими, що спростовані встановленими у ході розгляду справи судом першої інстанції обставинами.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана Фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто суди, при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди мають з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань та їх причинно-наслідковий зв'язок з обставинами, на які позивач вказує як на підставу спричинення йому моральної шкоди, ступень вини заподіювача, яких саме моральних страждань зазнав потерпілий, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі він оцінює пов'язані з ним витрати та з чого при цьому виходить, а також інші обставини, які мають значення для вирішення даного спору.

Оскільки вимоги позивача про відшкодування йому моральної шкоди обґрунтовані тими ж обставинами, що й вимоги про відшкодування збитків, то висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у частині відшкодування моральної шкоди, настання якої позивач пов'язує з вказаними збитками, є правильним.

Отже наявним у справі доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, з урахуванням усіх обставин у справі правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Відповідно до статті 413 ЦПК України суду касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Простанову Апеляційного суду Одеської області від 20 лютого 2018 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик