19.08.2019 Єдиний унікальний № 371/1396/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року м. Миронівка

ЄУН 371/1396/17

Провадження № 2/371/389/19

Миронівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Капшук Л.О.,

за участю секретаря судових засідань Харченко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

У С Т А Н О В И В :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Представник позивача звернулася до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 21 січня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №21.01.2017-000000277, згідно з яким 03 травня 2017 року відповідачеві надано транш у розмірі 6 000 грн. на 14 календарних днів.

Повернення траншу мало відбутися до 16 травня 2017 року. За користування траншем встановлена плата в розмірі 1680 грн.

Користуючись правом, передбаченим кредитним договором та підтвердженням заявки до договору, позивач дозволив перенесення строків повернення траншу до 17 червня 2017 року, за що відповідач сплатила додаткову плату за користування траншем у розмірі 3360 грн., чим підтвердив свою згоду на перенесення таких строків.

В порушення зобов`язань за договором відповідач допустила несплату за кредитом, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

У зв`язку з порушенням умов договору позивач розрахував пеню у розмірі 2 відсотка за кожний день прострочення виконання платежу.

Загальна сума заборгованості склала 23040 грн., з яких 6000 грн. розмір траншу, 1680 грн. розмір додаткової плати за користування траншем, 15360 грн. пеня.

Вказаний розмір боргута судові витрати в розмірі 1600 грн. просила стягнути з відповідача в судовому порядку.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 09 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.

Відзив на позовну заяву

У відзиві представник відповідача вказує, що позовні вимоги визнає частково та вважає несправедливою вимогу позивача в частині стягнення пені в розмірі 15 360 грн. Зазначає, що розмір пені значно перевищує розмір збитків, а тому внесення вказаної умови до кредитного договору є порушенням принципу добросовісності.

Також зазначив, що відповідачем були внесені грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом в розмірі 614 грн. 40 коп., однак позивачем вказані кошти зараховані в рахунок погашення пені.

Згідно практики Верховного Суду України, якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть слугувати визнанням інших (невизнаних платежів).

Пославшись на правила п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», положень постанови Верховного Суду України у справі №6-80цс12 від 12 вересня 2012 року та постанови Верховного Суду України у справі №6-2891цс16 від 08 листопада 2017 року, просивприйняти заяву про застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України та відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені, про стягнення якої заявляються позовні вимоги.

Відповідь на відзив

Представник позивача у відповіді на відзив зазначив, що обставин, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки, відсутні. Зменшення розміру неустойки за рішенням суду може мати місце за наявності двох одночасних умов: 1) розмір неустойки значно перевищує розмір збитків; 2) за наявність інших обставин, які мають значення.

Договір, за яким виникла заборгованість у відповідача, не є договором про надання споживчого кредиту, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-1341цс15, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише тоді, коли підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Крім того, відповідно до додатку №1 до позовної заяви розмір пені за весь період прострочення, зменшеної на суму сплаченої пені становить 18739 грн. 20 коп., але позивач у позовній заяві просить стягнути пеню в розмірі 15360 грн.

Керуючись положеннями ч. 1 ст. 550 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги повністю.

Заперечення на відповідь

У запереченні представник відповідача послався на обставини, які містилися у відзиві на позовну заяву та заперечив щодо обов`язкової наявності двох умов для зменшення розміру неустойки.

Зазначив, що передбачене ч. 3 ст. 551 ЦК України та постановою Верховного Суду України у справі №6-100цс14 від 03 вересня 2014 рокуправо зменшити розмір неустойки за кредитним договором у жодному із вказаних нормативно-правових актів не обмежене обов`язковим застосуванням двох одночасних умов: 1) розмір неустойки значно перевищує розмір збитків; 2) за наявність інших обставин, які мають значення.

Також вказав, що за кредитним договором №21.01.2017-000000277 від 21 січня 2017 року в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» надається кредит для використання позичальником на будь-які законні цілі.

Крім того, вважає у позиціях позивача наявні протиріччя, оскільки він зазначає, що укладений кредитний договір не є споживчим, однак повідомив відповідача про умови кредитування відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У розрахунку заборгованості, який є додатком №1 до договору, пеня встановлена у розмірі 18739 грн. 20 коп., однак позивач заявив вимогу про стягнення пені у розмірі 15360 грн. Зазначений розмір пені позивачем не обґрунтований, не зазначені мотиви, у зв`язку з якими пеня підлягає стягненню у такому розмірі.

У судове засідання представник позивача не з`явився, в наданому суду клопотанні просив розгляд справи проводити у його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належно, 16 травня 2019 року подала заяву про розгляд справи без її участі.

Враховуючи правила ст. 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності сторін.

Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково.

Мотивувальна частина

Фактичні обставини справи

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

21 січня 2017 року між позивачем ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №21.01.2017-000000277 (а.с., а.с. 5-6).

Відповідно до вказаного договору, кредитор надає кредит (транш) після того, як позичальник подасть заявку у визначеній кредитором формі з метою отримання траншу.

Договором встановлено кредитний ліміт в розмірі 10000 грн., передбачено, що розмір кожного траншу, плата за користування ним та термін повернення траншу визначаються у відповідних заявках позичальника.

Підтвердивши заявку до кредитного договору №21.01.2017-000000277, яку подав відповідач, позивач 03 травня 2017 року надав відповідачеві транш у розмірі 6 000 грн. на 14 календарних днів.

Кінцевим строком погашення траншу визначено 16 травня 2017 року. За користування траншем встановлена плата в розмірі 1680 грн.

Вказані обставини підтверджені даними підтвердження до заявки кредитного договору №21.01.2017-000000277 від 03 травня 2017 року, видатковим касовим ордером від 03 травня 2019 року (а.с., а.с.7-9).

Відповідно до даних розрахунку заборгованості та пені за прострочення повернення траншу та плати за користування траншем від 17 жовтня 2017 року позивач продовжив строк повернення траншу та визначив кінцевою датою сплати заборгованості 17 червня 2017 року, за що відповідач сплатив додаткову плату за користування траншем у розмірі 3360 грн., чим підтвердив свою згоду на перенесення таких строків (а.с.10).

Згідно з п. 4.6.9 вказаного договору, кредитор уклав договір, ґрунтуючись на заявах позичальника.

Зміст договірних відносин зафіксовано у кредитному договорі від 21 січня 2017 року та уточнено у підтвердженні заявки до кредитного договору від 03 травня 2017 року.

Укладання договору здійснювалося за принципом укладання між банком і клієнтом договору приєднання.

Підписавши запропонований кредитором кредитний договір №21.01.2017-000000277 від 21 січня 2017 року, підтвердження заявки до кредитного договору №21.01.2017-000000277 від 03 травня 2017 року, відповідач погодилася на умови, встановлені позивачем. Вона підтвердила факт усвідомлення значення своїх дій, здійснення вільного волевиявлення, погодилася, що повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними.

Такі умови викладені у пунктах 4.6.1 та 4.6.2. кредитного договору від 21 січня 2017 року та підтвердженні заявки до кредитного договору від 03 травня 2017 року.

Отже, за юридичною природою укладений між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачем договір є договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Сторони передбачили порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, плату за користування кредитом та пеню.

Відповідач не надавав своєчасно кредитору грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом (траншем), за користування траншем, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Станом на 17 жовтня 2017 року заборгованість відповідача склала 23040 грн., з яких 6000 грн. розмір траншу, 1680 грн. додаткова плати за користування траншем, 15360 грн. пеня.

Такі розрахунки підтверджені даними розрахунку заборгованості та пені за прострочення повернення траншу та плати за користування траншем від 17 жовтня 2017 року (а.с. 10).

Таким чином, відповідач допустив неналежне виконання умов, визначених змістом зобов`язання.

Мотиви суду та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивач надав належні та допустимі докази наявності між сторонами договірних відносин.

Письмові документи у виді кредитного договору №21.01.2017-000000277 від 21 січня 2017 року, підтвердження заявки до кредитного договору №21.01.2017-000000277 від 03 травня 2017 року, видатковий касовий ордер від 03 травня 2017 року, які долучені до позовної заяви, містять підпис відповідача, який підтверджує факт ознайомлення з ними та отримання кредитних коштів.

Відповідно до п. п. 4.1. договору та підтвердження заявки до договору, з моменту укладення договору у клієнта виникає обов`язок своєчасного повернення кредиту та плати за користування шляхом внесення в касу кредитора готівкою або перерахування на рахунок кредитора в такі терміни: а) повернення кожного траншу до дати, зазначеної у відповідній заявці (а для першого траншу у договорі) як кінцевий термін повернення такого траншу; б) плату за користування за відповідним траншем в день повернення відповідного траншу; в) штрафні санкції, які можуть бути нараховані кредитором за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором негайно, з моменту пред`явлення кредитором вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.

На підставі положень статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Позивачем доведено, що відповідач порушила умови укладеного договору, допустила несплату чергових платежів.

Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання перед позивачем, чим порушує умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась прострочена заборгованість. Розмір заборгованості за кредитом (траншем) склав 6000 грн., за платою за користування траншем 1680 грн.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем доведено обґрунтованість вимог про стягнення боргу за кредитом (траншем) та додаткової плати за користування кредитними коштами (траншем).

Позивачем також нараховано пеню за весь період прострочення в сумі 18124 грн. 80 коп., однак заявлено позовні вимоги про стягнення пені в розмірі 15360 грн. Мотиви, згідно з якими позивач заявив саме такі вимоги, ні в позовній заяві, ні в наданих відзивах ним не обґрунтовані.

Вимога позивача про стягнення з відповідача пені у вказаному розмірі не являється обґрунтованою з таких підстав.

Відповідно до змісту статей 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов`язання передбачені статтею 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Згідно правил статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 5.4. договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту та плати користування ним позичальник сплачує кредитору додатково до встановленої плати за користування кредитом пеню з розрахунку 2,00% за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс14, частина 3 статті 551 ЦК з урахуванням положень статті 3 ЦК щодо загальних засад цивільного законодавства та частини 4 статті 10 ЦПК України щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Суд зазначає, що розрахований позивачем розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків, тому наявні підстави для застосування вказаної норми матеріального права.

Розмір пені суд вважає доцільним зменшити до суми боргу за кредитом.

Висновки за результатами розгляду

Згідно правил статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитом (траншем) та за додатковою платою за користування траншем

ґрунтуються на законі, підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню, вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню частково.

Щодо розподілу судових витрат

При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вказаного правила з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1066 гривень 67 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 207, 525-527, 530, 549, 551, 610-612, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1048, 1054 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-264, 268, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором в розмірі 15360 гривень та понесені судові витрати у виді судового збору в розмірі 1066 гривень 67 копійок, всього 16426 (шістнадцять тисяч чотириста двадцять шість) гривень 67 копійок.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 1 Розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України в новій редакції до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», , адреса місцезнаходження: будинок під номером 133-А, вулиця Саксаганського, місто Київ.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: квартира під номером АДРЕСА_1 .

Дата складання повного тексту судового рішення 23 серпня 2019 року.

Суддя підпис Л.О. Капшук

Згідно з оригіналом

Суддя Л.О. Капшук