КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/15300/18

провадження № 22-ц/824/8681/2019

21 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів :

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А.

розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року в складі судді Петренко Н. О.,

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 23 305 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн .

Посилався на ті підстави, що 15.04.2018 року о 18 год. 55 хв. в м. Києві по вул. Олевська, 7, ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1, не дотримався безпечного бокового інтервалу, в результаті чого допустив зіткнення з належним йому припаркованим автомобілем НОМЕР_2, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ( далі - ДТП) його автомобіль зазнав механічних пошкоджень, визначених в схемі ДТП, внаслідок чого йому було завдано матеріальних збитків на суму 23 305 грн, що підтверджується рахунком №534 від 17.04.2018 р. та актом надання послуг №534 від 25.05.2018 р. ФОП ОСОБА_4

Заподіяння моральної шкоди обґрунтовував нервовим стресом після того, як побачив свій автомобіль пошкодженим, відмовою відповідача добровільно відшкодувати матеріальний збиток, необхідністю витрачати час для відновлення свого порушеного права.

У січні 2019 року позивач подав заяву про зменшення суми позовних вимог.

Зазначив, що відповідно до висновку експерта КНДІСЕ від 19 грудня 2018 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля НОМЕР_2, внаслідок його пошкодження при ДТП, що сталася 15 квітня 2018 року, станом на дату ДТП склала 18 645,71 грн. За проведення автотоварознавчої експертизи він сплатив 3 432 грн.

З огляду на викладене просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму матеріальної шкоди в розмірі 18 645,71 грн, витрати за проведення експертизи - 3 432 грн та витрати по сплаті судового збору - 704,80 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 вартість матеріального збитку в розмірі 18 645,71 грн, витрати за проведення експертизи - 3 432 грн та витрати по сплаті судового збору - 704,80 грн, всього 22 782,51 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з нього на користь позивача франшизу в сумі 1 000 грн. Також просить відшкодувати витрати по сплаті судового збору в сумі 1 057,20 грн.

Свої доводи мотивує тим, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/1359948 від 30.07.2017 р. в ТОВ "СК "Домінанта". Ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, складає 100 000 грн, франшиза - 1 000 грн. З'ясувавши, що на момент ДТП його цивільно-правова відповідальність була застрахована, суд мав задовольнити позов лише частково, в розмірі франшизи.

Задовольняючи позов, суд послався на висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи №25403/18-54 від 19.12.2018 року, який не відповідає вимогам діючого законодавства. При проведенні дослідження експертом огляд транспортного засобу не проводився, не було проведено його технічного огляду та ідентифікації, не було зафіксовано пошкодження, а тому висновок є необ'єктивним та таким, що не відповідає вимогам закону.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Свої доводи обґрунтовує тим, що відповідно до правової позиції Верховного Суду від 14 лютого 2018 (справа №754/1114/15-ц), потерпілий вправі відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди й цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутись до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів , виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Він реалізував на власний розсуд своє право, як потерпілої особи, на відшкодування завданих збитків шляхом пред'явлення позову безпосередньо до винної особи - відповідача ( ч.2 ст.1187, ч. 1 ст.1166 ЦК України).

Також зазначив, що всі пошкодження його автомобіля були зафіксовані в схемі ДТП, при складання якого відповідач був відсутній.

Відповідно до положень ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.04.2018 року о 18 год. 55 хв. в м. Києві по вул. Олевська , 7, ОСОБА_3, керуючи автомобілем НОМЕР_1, не дотримався безпечного бокового інтервалу, в результаті чого допустив зіткнення з належним йому припаркованим автомобілем НОМЕР_3, що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП України, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з положень ч.1 ст.1166, ч. 1 ст.1187 ЦК України та доведеності тієї обставини, що внаслідок ДТП вартість матеріального збитку, завданого позивачу, становить 18 645,71 грн.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦКУкраїни майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 30.07.2017 р. між ОСОБА_3 (страхувальник) та ТОВ "СК "Домінанта" ( страховик) укладено поліс №АМ/1359948 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с.27).

Забезпеченим транспортним засобом за вказаним договором є автомобіль НОМЕР_4; страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за заподіяну шкоду майну становить 100 000 грн, франшиза 1 000 грн.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України стосовно того, що потерпіла особа має право на свій розсуд звернутись з вимогою про відшкодування заподіяної їй шкоди як до винної особи, так і до страхової компанії, якою застраховано цивільно-правову відповідальність останнього.

Велика

Палата Верховного Суду виходила з такого.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».

При розгляді даної справи судом першої інстанції не дано належної оцінки наявному у матеріалах справи полісу обов'язкового страхування ТОВ "СК "Домінанта" №АМ/1359948 та відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву про відсутність згоди на самостійне відшкодування шкоди позивачу без участі страхової компанії (а.с. 24-26).

З огляду на відсутність доказів звернення позивача до страховика відповідача, а також відомостей, чи було отримано відмову страховика у виплаті страхового відшкодування, або визначеного страховиком розміру страхового відшкодування суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для покладення відповідальності за завдані збитки безпосередньо на особу, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн - франшизи, яка не підлягає відшкодуванню страховиком.

Згідно з ч.1, ч.13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що позовні вимоги до ОСОБА_3 задоволені частково, з останнього на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 31,93 грн, що становить 4,53% розміру задоволених позовних вимог.

З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383, 389 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 04 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5, місце проживання: 03164, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6, місце проживання: 04078 АДРЕСА_2 ) на відшкодування заподіяної майнової шкоди 1 000 грн, судові витрати по сплаті судового збору 31,93 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: В. М. Волошина

Т. А. Слюсар