Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/3538/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2019 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючий-суддя Левко Т.Ю., серетар судового засідання Роман К.С.,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Ботар Виноградівського району помер мій батько ОСОБА_4 , яким за життя було залишено заповіт та яким все своє майно заповів своєму сину, позивачу по справі. Після смерті батька ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку у АДРЕСА_1 , що належав померлому як голові колгоспного двору на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 26.09.1992 року, що видане на підставі розпорядження Виноградівської РДА №198 від 25.09.1992 року. Будинок зареєстровано у Виноградівському міжміському БТІ на праві власності за колгоспним двором, голова двору ОСОБА_4 , та записаний в реєстрову книгу № 1, реєстровий №197 від 26.09.1992 року. При зверненні до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на майно, позивачу було роз`яснено письмово про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадковий житловий будинок зареєстровано як власність колгоспного двору, головою якого був його батько ОСОБА_1 Свідоцтво про право власності на житловий будинок колгоспного двору мало бути переоформлене на фізичних осіб - членів колгоспного двору, оскільки колгоспні двори припинили своє існування у зв`язку з прийняттям Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року. Просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_4 у порядку спадкування за заповітом.

Сторони у підготовче судове засідання не з`явилися.

Позивач ОСОБА_5 подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, та про те, що заявлені позовні вимоги підтримує повністю та просить суд такі задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги заявленого до неї позову визнає повністю.

Відповідач ОСОБА_7 подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що вимоги заявленого до нього позову визнає повністю.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Вивчивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши заяви сторін, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Ботар Виноградівського району помер батько позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 04.04.2019 року.

За життя ОСОБА_4 залишив заповіт, яким все своє майно заповів своєму сину. Заповіт складено 23.01.2019 року та посвідчено секретарем виконавчого комітету Неветленфолівської сільської ради Виноградівського району та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій за №8.

Після смерті батька ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку у АДРЕСА_1 , що належав померлому як голові колгоспного двору на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 26.09.1992 року, що видане на підставі розпорядження Виноградівської РДА №198 від 25.09.1992 року. Будинок зареєстровано у Виноградівському міжміському БТІ на праві власності за колгоспним двором, голова двору ОСОБА_4 , та записаний в реєстрову книгу № 1, реєстровий №197 від 26.09.1992 року.

Правомірність зведення житлового будинку підтверджується Свідоцтвом на забудову садиби, а саме що забудова земельної ділянки у АДРЕСА_1 дозволена ОСОБА_4 . рішенням виконкому Виноградівської районної ради №22 від 30.01.1980 року. Крім того, наявний дозвіл районної архітектури на ведення будівельних робіт на земельній ділянці у АДРЕСА_1 .

При зверненні до приватного нотаріуса з метою оформлення спадкових прав на майно, позивачу було роз`яснено письмово про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки спадковий житловий будинок зареєстровано як власність колгоспного двору, головою якого був його батько ОСОБА_1 Свідоцтво про право власності на житловий будинок колгоспного двору мало бути переоформлене на фізичних осіб - членів колгоспного двору, оскільки колгоспні двори припинили своє існування у зв`язку з прийняттям Закону УРСР «Про власність» від 07.02.1991 року.

Згідно довідки, виданої КП «Виноградівське РБТІ» від 15.010.2019 р. №443 житловий будинок з надвірними будівлями, розташований у АДРЕСА_1 будівництвом завершений та рахується за ОСОБА_4 на підставі довідки Неветленфолівської сільської ради №996/02-30 від 07.10.2019 року.

Відповідачами по справі є дружина спадкодавця - ОСОБА_2 та син спадкодавця - ОСОБА_3 , які є спадкоємцями до майна померлого ОСОБА_4 , однак претензій до спадкового майна не мають.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР 1963 року, яка діяла до 16.12.1993 року, двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють у колгоспі.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років поспіль до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, а також хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів.

На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування.

Право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано у встановленому порядку відповідно до діючого на той час законодавства за колгоспним двором, головою якого на момент припинення існування колгоспних дворів був ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України та п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, позивач ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4 , який на час своєї смерті був власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою АДРЕСА_1 в цілому, і згідно заповіту залишив йому все належно майно, тобто його право власності на дане майно перейшло у порядку спадкування до позивача.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідну до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав інтересів, що підлягають захисту судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 18, 81, 206, 223, 259, 263-265 ЦПК України ст.ст. 5, 16, 328, 392, 376 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОК НОМЕР_2 , уродженцем та мешканцем АДРЕСА_1 , право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 , загальна площа 82,6 м.кв., в т.ч. житлова 49,5 м.кв., в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.Ботар Виноградівського району Закарпатської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко