ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/8193/16-ц Головуючий суддя І інстанції Ольховський Є.Б.
Провадження № 22-ц/818/2981/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді доповідача): Яцини В.Б.,

суддів колегії: Кругової С.С., Сащенка І.С.,

за участю секретаря судового засідання: Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

27 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся доЛенінського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2010 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача кошти у сумі 25 000 доларів США строком на один рік та зобов`язався їх повернути протягом двох місяців з моменту звернення позивача за боргом. Зазначене підтверджується розпискою.

Вказав, що 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 направив на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про повернення грошових коштів, однак ця вимога відповідачем проігнорована, грошові кошти не повернуті, пропозиції про погашення боргу від відповідача не надходили.

На підставі вищевикладеного, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь у рахунок погашення боргу грошові кошти у розмірі 656 750 грн., що станом на 26 грудня 2016 року за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 25 000 доларів США.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму заборгованості в розмірі 656 750 грн. та судові витрати в сумі 6633,17 грн.

19 квітня 2017 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року, та заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених вимог про стягнення боргу.

В обґрунтування заяви представник відповідача зазначав, що відповідач не отримував судові повістки, оскільки з 03 лютого 2017 року по 13 лютого 2017 року знаходився поза межами м. Харкова, у зв`язку з чим у відповідача не було можливості заявити таке клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 квітня 2017 року заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 20 березня 2017 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, застосувати наслідки спливу позовної давності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом невірно застосовано судом норми матеріального та процесуального права.

Вказав, що судом не враховано, що остання сплата частини боргу відбулася 07 вересня 2012 року, а тому у відповідності до статей 261, 264 ЦК України позовна давність для пред`явлення вимог позивачем сплинула 07 вересня 2015 року. Крім того, у відповідача є сумніви щодо справжності розписки, копію якої надав до суду позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 зазначав, що рішення суду першої інстанції вважає обґрунтованим та справедливим.

Вказав, що відповідач в апеляційній скарзі фактично визнав факт наявності виданої ним розписки, боргу, отримання вимоги про повернення боргу та сплату частини грошових коштів, на повернення боргу за цією розпискою, що виключає не справжність розписки та її підроблення. На підтвердження своїх доводів надав до суду апеляційної інстанції виписку зі свого банківського рахунку, з якої вбачається, що відповідач сплатив йому на картковий рахунок 2500 грн. 27 червня 2014 року, що спростовує заяву відповідача про те, що остання оплата відбулася 07.09.2012.

Просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постановою колегії суддів Апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задоволена. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року - скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким було застосовано наслідки спливу строків позовної давності, на підставі чого було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду Харківської області від 07 лютого 2018 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд при цьому вказав, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність доказів направлення вимоги від 06 листопада 2016 року ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у договорі позики сторони визначили строк повернення коштів у двомісячний термін з моменту звернення позивача з вимогою про повернення боргу. Таким чином, суд першої інстанції не визначив момент коли позивач звернувся до відповідача з відповідною вимогою, тобто не встановив часу з якого почався перебіг строку позовної давності. Крім того, суд апеляційної інстанції зосередився на застосуванні наслідків спливу позовної давності, у зв`язку з чим не здійснив перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції, не встановлено зазначених обставин і судом першої інстанції.

У додаткових письмових запереченнях проти апеляційної скарги від 06.06.2019 ОСОБА_3 наголосив, що письмова вимога від 06.11.2016 року була направлена на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням 07.11.2016, доказом відправлення є квитанція пошти із зазначенням адресата, ці документи наявні в матеріалах справи і були подані разом з позовом до суду першої інстанції, вони не спростовані відповідачем. Повторна вимога про сплату боргу була направлена рекомендованим листом на адресу місця реєстрації відповідача, а також - на адресу місця реєстрації дружини відповідача та місця їх спільного проживання, гр. ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ). В матеріалах справи містять докази отримання 16.11.2016 відповідачем та його дружиною направлених на його адресу вимог про сплату боргу (а.с. 108), які також не спростовані відповідачем. Крім того, факт отримання цих вимог підтверджується листуванням СМС через мобільний телефон позивача 18.11.2016, що підтверджується експертним висновком від 30.05.2019. Ці докази позивач не мав можливості вчасно надати до суду, оскільки знаходився поза межами України за кордоном і не мав можливості приїхати (виїхав 08.01.2017, приїхав 13.04.2017). позивач визнав, що чотири платежі по 2500 грн. на загальну суму 10000 грн. справді були отримані позивачем, ці кошти були сплачені відповідачем в рамках цього договору позики за усною домовленістю про сплату процентів, нарахованих на суму позики. Враховуючи, що відповідач заперечує існування такої усної домовленості, наполягаючи на тому, що ці платежі були здійснені в погашення основної заборгованості за цим договором, позивач не заперечує, якщо ці чотири платежі будуть зараховані в погашення саме основної суми боргу (а.с. 3-4 т. 2).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У статті 417 ЦПК України в таких межах визначено обов`язковість вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції:

1. Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

2. Постанова суду касаційної інстанції не може містити вказівок для суду першої або апеляційної інстанції про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.

Так, ч.1 статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 627 ЦК України) передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Тобто, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин першої, другої статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України містяться в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року у справі 6-1967цс15, та в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №658/689/17, від 15 листопада 2018 року у справі №361/5718/16-ц.

Порушення зобов`язання - це його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (стаття 610 ЦК України).

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Судом встановлено, що 06 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір позики грошових коштів, який був оформлений у вигляді боргової розписки, згідно якої відповідач отримав у позивача в борг для грошові кошти в сумі 25 000 доларів США строком на один рік, та зобов`язувався повернути кошти протягом двох місяців, з моменту звернення.

06 лютого 2013 року сторонами було подовжено дію договору, про що свідчить запис у тексті розписки, мовою оригіналу: «договоренности актуальны, 06.02.13», тобто що домовленості є актуальними, 06.02.13 (а.с. 4).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заявив клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в обґрунтування доводів якої зазначав, що відповідач заперечує проти того, що він давав саме ту розписку, копія якої міститься у матеріалах справи, вважає даний документ сфальсифікованим, має сумніви у справжності та приналежності почерку відповідачу.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2017 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи задоволено та призначено у справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено Харківському НДІСЕ ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 16827/25442 від 19 грудня 2017 року підпис від імені ОСОБА_1 в розписці від 06 грудня 2010 року від імені ОСОБА_1 , під рукописним текстом розписки праворуч від рукописного запису «06.12.10», а також підпис від імені ОСОБА_1 в розписці від 06 грудня 2010 року від імені ОСОБА_1 , праворуч від рукописного запису «Договоренности актуальны», - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_1 .

З огляду на те, що у справі відсутні відомості про вчасне отримання відповідачем копії позову, копії ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справи та судової повістки, внаслідок чого він з поважних причин не зміг надати свої заперечення проти позову, докази на їх підтвердження та заяву про застосування наслідків спливу позовної давності - наведений висновок судово-почеркознавчої експертизи відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України приймається судом апеляційної інстанції в якості нового доказу, а доводи заперечення відповідача та його заяви про застосування наслідків спливу позовної давності підлягають дослідженню у сукупності з доводами апеляційної скарги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав прийнятого на себе зобов`язання за договором позики від 06 грудня 2010 року і не повернув ОСОБА_3 суму позики, а тому вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Залишаючи без задоволення заяву представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 20.03.2017 року суд першої інстанції в ухвалі від 28.04.2017 встановив, що ОСОБА_4 був відсутній у судовому засіданні з поважних причин. При цьому не знайшов у справі істотних доказів на підтвердження підроблення розписки та доводів заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності.

Однак при цьому всупереч вимог ст. 263 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином заперечення відповідача та доводи позивача, які стосуються достовірності письмової розписки, отримання відповідачем письмової вимоги позивача про сплату боргу, початку перебігу строку позовної давності, сплати частини боргу, внаслідок чого не встановив відповідні обставини справи з цього приводу.

Суд першої інстанції не звернув уваги на наявні у справі докази, внаслідок чого помилково не з`ясував, що згідно листа від 06 листопада 2016 року ОСОБА_3 поштою звернувся на адресу ОСОБА_1 із письмовою вимогою, в якій на підставі того, що 06.12.2010 року відповідач позичив у позивача 25 000 доларів США строком на один рік, при цьому повернення позиченої суми коштів він обумовив попереднім (за два місяці) зверненням позивача, просив відповідача у термін до двох місяців повернути позичені грошові кошти у розмірі 25 000 грн. США на пізніше 08.01.2017 (а.с. 6).

На підтвердження поштового відправлення вказаного листа позивач надав до суду першої інстанції копію фіскального чеку від 07.11.2016, а на підтвердження отримання такого листа ОСОБА_1 - розписку про отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 17.11.2016 (а.с. 6, 43). Крім того, позивач на підтвердження своїх заперечень проти заяви відповідача про перегляд заочного рішення надав до суду першої інстанції виписку зі свого банківського карткового рахунку в «ПриватБанку», згідно якої 27.06.2016 року відповідач ОСОБА_1 переказав на рахунок ОСОБА_3 2500 грн. (а.с. 81).

У заяві про перегляд заочного судового рішення представник відповідача вказав, що відповідач сплатив на вимогу позивача 2500 грн. 07.09.2012, 2500 грн. 26.04.2012, 2500 грн. 28.05.2012, на підтвердження чого надав до суду першої інстанції відповідні квитанції, які просив суд прийняти в якості доказів. Посилаючись на те, що після спливу визначеної у розписці від 06.12.2010 річного строку отримання коштів відповідач на вимогу позивача повернув частину боргу, фактично визнавши його наявність. Оскільки остання виплата відбулась 07.09.2012 вважає, що позовна давність у відповідності до ст.ст. 261, 264 ЦК України сплинула 07.09.2015 року, на підставі чого просив суд першої інстанції застосувати позовну давність до фактичної заборгованості за розпискою від 06.12.2010. При цьому відповідач заявив про обґрунтовані сумніви щодо справжності розписки, копію якої надав до суду позивач, які полягають в тому, що у розписці було зазначено про отримання ним 200000 грн., що є еквівалентом 25000 доларів США та заперечував проти напису у розписці «договоренности актуальны, 06.02.2013», вказав, що цей текст та його підпис є підробленими. Для з`ясування цих обставин вважав за необхідне призначити судову почеркознавчу експертизу. Крім того, не визнав, що він отримав від позивача письмову вимогу про сплату заборгованості за розпискою від 06.11.2016 (а.с. 35 т. 1).

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказів.

Наведені вище висновки судової почеркознавчої експертизи № 16827, які є обґрунтованими і відповідачем не спростовані, підтверджують авторство відповідача у виконанні рукописним способом підпису від його імені у розписці від 06.12.2010 від імені ОСОБА_1 , під рукописним текстом розписки, праворуч від рукописного запису «06.12.10», а також - підпису від імені ОСОБА_1 в розписці від 06.12.2010 від імені ОСОБА_1 , праворуч від рукописного запису про те, що домовленості актуальні (а.с. 143 т. 1).

Згідно посвідченої суддею копії розписки від 06.12.2010 російською мовою вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає по АДРЕСА_2 взяв у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 25000 $ (двадцять п`ять тисяч американських доларів). Гроші узяті строком на один рік, зобов`язаний повернути через два місяці з моменту звернення. Написано власноруч. Дата 06.12.2010 та праворуч від дати - підпис ОСОБА_1

Нижче є рукописний текст російською мовою про те, що домовленості актуальні. Дата 06.02.13 та праворуч - підпис ОСОБА_1 (а.с. 4 т. 1).

Позивач при повторному апеляційному розгляді справи пояснив, що дописаний 06.02.13 року рукописний текст про актуальність домовленостей означає, що ОСОБА_1 зобов`язався повернути грошові кошти протягом двох місяців після отримання вимоги від ОСОБА_3 .

У статті 637 ЦК України зазначено:

1. Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу.

2. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Стаття 213. Тлумачення змісту правочину

1. Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

2. На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

3. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

4. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 637 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.

Ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору купівлі-продажу щодо порядку проведення розрахунку, тому потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Саме така правова позиція щодо змісту вказаних норм ст.ст. 213, 637 ЦК України викладена у постанові від 18 квітня 2018 року Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду по справі № 753/11000/14-ц, яку відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує суд апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, оскільки відповідач всупереч свого процесуального обов`язку не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження іншого висновку, колегія суддів вважає доведеним, що приписка від 06.02.13 до розписки від 06.12.10 про те, що домовленості є актуальними, була виконана відповідачем ОСОБА_1 , - означає, що відповідач 06.02.2013, коли вже сплив річний строк отримання позики у сумі 25000 доларів США, підтвердив умови договору позики, які містяться у розписці від 06.12.2010 про повернення позики на протязі двох місяців після звернення до нього ОСОБА_3 з відповідною вимогою.

Оскільки відповідач також належним чином не спростував відомості про надсилання позивачу 2500 грн. на картковий рахунок останнього 27.06.2014 (а.с. 81 т.1), що з урахуванням доводів відповідача, які він навів на обґрунтування своєї заяви про перегляд заочного рішення, визнаючи борг за договором позики, - є четвертою такою сумою після надсилання відповідачем тричі по 2500 грн. в рахунок погашення цього боргу,- слід вважати, що ці платежі на суму 4х2500=10000 грн. були здійснені відповідачем в рахунок повернення боргу за договором позики.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Колегія суддів відхиляє пояснення представника відповідача про те, що він тричі сплатив позивачу по 2500 грн. не у зв`язку з вищевказаним договором позики, оскільки вона не навела поважних у розумінні ч. 2 ст. 82 ЦПК України причин для відмови відповідача від визнання цих обставин у заяві про перегляд заочного вішення суду першої інстанції, що є проявом недобросовісної процесуальної поведінки в суді апеляційної інстанції і тому відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України не допускається.

На підставі викладеного, оскільки сторони визнали, що сплата відповідачем тричі по 2500 грн. відбулася на вимогу позивача про сплату боргу за договором позики, то відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню і є доведеними.

Крім того, оскільки відповідач не спростував факт сплати позивачу на його картковий рахунок 2500 грн. 27.06.2014, то за недоведеністю інших грошових зобов`язань між сторонами, колегія суддів також вважає доведеним, що вказана сума була сплачена в рахунок повернення боргу за договором позики.

З урахуванням визнання позивача про те, що отримані від відповідача 10 000 грн. є частиною відшкодування заявленого у позові боргу 25000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу валют НБУ на день звернення до суду становить в еквіваленті 656750,00 грн. (а.с. 5), колегія суддів вважає, що відповідач відповідно до ст. 1046 ЦК України зобов`язаний сплатити позивачу 656750 - 10000 = 646750 грн., а не 656750 грн., як помилково вирішив суд першої інстанції.

З приводу заяви відповідача про застосування наслідків позовної давності колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У даному випадку діє загальна позовна давність, яка відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена тривалістю у три роки.

Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За змістом наведеної розписки, з урахуванням її доповнення записом від 06.02.2013 про те, що домовленості зберігаються, боржнику було надано пільговий строк для виконання обов`язку протягом двох місяців з дня вимоги про повернення боргу. Таку письмову вимогу позивач надіслав відповідачу 06.11.2016 року, факт отримання такої письмової вимоги підтверджується вищевказаною письмовою розпискою про її вручення відповідачу 17.11.2016 року, тобто відповідач повинний був повернути борг не пізніше 16 січня 2017 року. Відповідач не надав доказів про те, що він отримав від позивача іншу кореспонденцію, або той факт, що після продовження умов договору позики 06.02.2013 щодо повернення боргу на протязі двох місяців, він отримав іншу вимогу.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що на день звернення до суду з цим позовом, 28.12.2016 року, трирічний строк позовної давності в усякому випадку ще не сплив.

Тому заява відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності не підлягає задоволенню, за її недоведеністю.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; неправильно застосував норми матеріального права, тому відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює оскаржене рішення суду першої інстанції, а саме - на 10000 грн. зменшує суму боргу за договором позики, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, тобто з 656750,00 грн. до 646750,00 грн. В іншій частині позов є недоведений і тому підлягає частковому задоволенню.

Передбачених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року -змінити.

Зменшити суму стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 05.01.1999 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , - до 646750,00 (шістсот сорока шести тисяч сімсот п`ятдесяти) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 серпня 2019 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді С.С.Кругова.

І.С.Сащенко.