ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1284/19 Справа № 199/1945/17 Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.,

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі Лященко С.Г.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним засудженням та триманням під вартою, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 11 квітня 2013 року прокуратурою Індустріального району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу стосовно позивача ОСОБА_1 за 4.3 ст.368 КК України.

12 квітня 2013 року ОСОБА_1 повідомленопозивачу про підозру, 26 червня 2013 року було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри.

27.06.2013 року позивачу пред'явлено обвинувачення, де було зазначено що вона, як службова особа, займаючи відповідальне становище, отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 34300 грн. за вчинення дій щодо укладання договору оренди нежитлового приміщення, та ця сума перевищує п'ять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно примітки до ст.368 КК України є значним розміром.

06.06.2013 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

17.06.2013 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивача відсторонено від посади начальника управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська.

10.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська позивачу змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, без права оскарження, у зв'язку з чим позивач знаходилась під вартою 7 місяців і шість днів.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року позивача було засуджено за ч.3 ст.368 КК України у вигляді обмеження волі на 9 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на 3 роки, з конфіскацією особисто майна. Строк відбування покарання відраховано з вересня 2013 року, міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.04.2014 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасовано.

На підставі ст.284 п.2 КПК України провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, а також скасовано запобіжні заходи та постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року про відсторонення позивача від займаної посади.

Позивач зазначала про те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні, що виразились у незаконних діях з метою звільнення її з посади начальника управління, обвинувачення її в тому, чого вона не скоювала, незаконне притягнення її до кримінальної відповідальності, без вини засудженої, піддана необгрунтованому запобіжному заходу у вигляді домашнього арешту та арешту під вартою, здійснення під час досудового розслідування проти неї психологічного тиску шляхом погроз, залякування, шантажування, що призвели до душевних страждань. Такі протиправні дії приголомшили позивача та вона пережила важкий нервовий струс, емоційний стрес, який супроводжувався почуттям страху за своє здоров'я, а головне страху за своє життя. Внаслідок перебування під вартою протягом 7 місяців та 6 днів ОСОБА_1 стала інвалідом 2 групи, залишилася без роботи, зруйновані родинні стосунки. До тепер у ОСОБА_1 продовжуються проблеми зі здоров'ям, позивач обмежена у фізичних можливостях, також продовжено 2 групу інвалідності до 01.08.2019 року з висновком МСЕК про умови та характер праці «не може виконувати регулярну роботу».

Враховуючи, що період перебування позивача під слідством складає 5 місяців, під вартою - 7 місяців 6 днів та враховуючи, наслідки, зокрема, що ОСОБА_1 стала інвалідом 2 групи загального захворювання та інші негативні наслідки, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь розмір відшкодування 1 000 000 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 116 000 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду, Прокуратура Дніпропетровської області звернулася з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у розмірі 19 382 грн., виходячи з того, що позивачка перебувала під слідством з 11.04.2013 року по 24.04.2014 року та розмір прожиткового мінімуму у той період становив 1762 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд, який забезпечує здійснення правосуддя на відповідній території.

Дану цивільну справу передано до Дніпровського апеляційного суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 11 квітня 2013 року прокуратурою Індустріального району м.Дніпропетровська було порушено кримінальну справу стосовно позивача ОСОБА_1 за 4.3 ст.368 КК України.

12 квітня 2013 року ОСОБА_1 повідомленопозивачу про підозру, 26 червня 2013 року було повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри.

27.06.2013 року позивачу пред'явлено обвинувачення, де було зазначено що вона, як службова особа, займаючи відповідальне становище, отримала від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 34300 грн. за вчинення дій щодо укладання договору оренди нежитлового приміщення, та ця сума перевищує п'ять неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно примітки до ст.368 КК України є значним розміром.

06.06.2013 року ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

17.06.2013 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позивача відсторонено від посади начальника управління Пенсійного фонду України в Індустріальному районі м. Дніпропетровська.

10.09.2013 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська позивачу змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, без права оскарження, у зв'язку з чим позивач знаходилась під вартою 7 місяців і шість днів.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2013 року позивача було засуджено за ч.3 ст.368 КК України у вигляді обмеження волі на 9 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на 3 роки, з конфіскацією особисто майна. Строк відбування покарання відраховано з вересня 2013 року, міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.04.2014 року вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська скасовано.

На підставі ст.284 п.2 КПК України провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, а також скасовано запобіжні заходи та постанову Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.06.2013 року про відсторонення позивача від займаної посади.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, а також з того, що фактично у зв'язку з перебуванням під слідством і судом позивачка була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, зазнала тривалих негативних емоційних хвилювань, стала інвалідом 2 групи загального захворювання, чим їй завдано моральну шкоду, у відшкодування якої суд визначив суму у розмірі 100 000 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною п'ятою статті 4 згаданого Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи обставини справи, зокрема те, що права ОСОБА_1 порушені у зв'язку з незаконними кримінальним переслідуванням та утриманням її під вартою, набуття нею інвалідності 2 групи, висновки суду першої інстанції про завдання позивачці моральної втрати та порушення її нормальних життєвих зв'язків є правильними.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду про те, що у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі пункту другого частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки на підставі ст.284 п.2 КПК України провадження по справі закрито за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У пункті 9 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції врахував положення частин другої та третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», роз'яснення зазначеної постанови пленуму Верховного Суду України та обґрунтовано взяв за основу обрахунку кількість днів перебування позивачки під слідством та під вартою, а також розмір мінімальної заробітної плати, що був встановлений на час розгляду справи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 у розмірі 19 382 грн., виходячи з того, що вона перебувала під слідством з 11.04.2013 року по 24.04.2014 року та розмір прожиткового мінімуму у той період становив 1762 грн., оскільки частиною третьою статті 13 цього Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згадана норма Закону не зобов'язує суд визначати розмір відшкодування моральної шкоди в межах мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, а лише встановлює найнижчу межу розміру такого відшкодування. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом може бути визначений у сумі більшій, ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Також суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова велична для визначення розміру відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», оскільки зазначена норма стосується випадків обчислення окладів, заробітної плати та інших виплат, пов'язаних з оплатою праці.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права у зв'язку з незалученням до участі у справі Прокуратури Дніпропетровської області, не заслуговують на увагу, оскільки обов'язок визначати відповідача у справі покладається на позивача, а згідно зі змістом статті 51 ЦПК України залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача здійснюється судом лише за клопотанням позивача.

Таким чином, висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Н.М. Деркач

Судді: Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко