"14" січня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
Головуючого судді Астахової О.О.,
при секретарі: Якименко Т.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулась до суду із позовом про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2 свої вимоги тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.03.1999 року Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва їй та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 в рівних частках.
На даний час в квартирі зареєстровані дві особи: позивач та ОСОБА_2 відповідач по справі.
Відповідач ОСОБА_2 з січня 2016 року не проживає у спірній квартирі, витрати по квартирній платі і комунальних послугах не сплачує, квартирою не цікавиться, але при цьому з реєстраційного обліку не знімається, що змушує позивача звернутись з даним позовом до суду.
Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Відповідачу був встановлений п'ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву.
У встановлений судом строк відповідач відзив не подала.
Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.03.1999 року Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва квартира АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях (а.с. 9).
У матеріалах справи міститься копія заяви від імені ОСОБА_2 від 26.09.2018 року адресована до суду, згідно якої вона не заперечує щодо зняття її з реєстраційного обліку квартири АДРЕСА_1, оскільки проживає за межами України (а.с. 12).
Разом з тим, згідно листа Дніпровської районної в місті Києві державної реєстрації від 18.10.2018 року №9549/34/4/103 убачається, що ОСОБА_2 не зверталась до Дніпровської РДА із заявами про не зняття її з реєстрації місця проживання (а.с. 14).
За даними актів від 22 серпня 2018 року та від 05 жовтня 2018 року, затверджених начальником ЖЕД №402, ОСОБА_2 з січня 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 7, 8).
Позивач звертаючись із позовом до суду посилається на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як було встановлено під час судового розгляду справи відповідач ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним свідоцтвом.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
З огляду на означене, суд приходить висновку, що позбавлення права користування належним відповідачу житловим приміщенням є обмеженням здійснення його права власності.
Суду не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_2 втратила право власності на спірне житло.
А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 13 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не убачає правових підстав для задоволення позовних вимог і приходить до висновку про їх недоведеність.
В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст.ст. 4, 12-13, 141, 258-259, 265, 268, 280-281, 284, 289, 352-355 ЦПК України, ст.ст. 317, 321, 405 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити рішення суду до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя : О.О. Астахова