Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 401/468/16-ц

провадження № 61-7650 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,
відповідач-ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Дуковського О. Л., Дьомич Л. М., від 16 вересня 2016 року.

Встановив:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 13 березня 2012 року між сторонами укладений договір № A37KRP53410065 про надання банком кредиту в сумі 4 999,64 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного договору відповідач кредит не погашає, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 19 432,80 грн з яких: 4 999,65 грн - заборгованість за кредитом; 3,36 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 499,88 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом; 11 528,35 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 901,56 грн - штраф (процентна складова).

Таким чином, просив стягнути з ОСОБА_6 борг за кредитним договором, що станом на 02 лютого 2016 року складає 19 432,80 грн.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2016 року рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість в сумі 8 688,32 грн, що складається із: заборгованості за кредитом - 4 999,65 грн, заборгованості за відсотками - 3,36 грн, заборгованості за комісією - 124,99 грн, заборгованості по пені - 3 560,32 грн та 868,83 грн у відшкодування судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог закону та не відповідає обставинам справи, а тому підлягає скасуванню.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову банку, оскільки ним порушено норми матеріального та процесуального права.

Позивач не скористався правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 лютого 2018 року справа передана на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 13 березня 2012 року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № A37KRP53410065, що підтверджується анкетою-заявою від імені ОСОБА_6 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у А-Банку, заявою позичальника № A37KRP53410065, довідкою про умови кредитування, графіком погашення кредиту, рахунком та товарним чеком, наданими банком і дослідженими судом першої інстанції.

За умовами кредитного договору, що містяться у заяві, підписаній від імені ОСОБА_6, останньому надано кредит в сумі 4 999,65 грн строком на 12 місяців до 12 березня 2013 року з відсотковою ставкою 0,12 % річних, зі сплатою одноразової винагороди та щомісячної комісії, для оплати за придбаний товар.

Відповідач заперечував факт укладання кредитного договору від 13 березня 2012 року № A37KRP53410065 між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_6, в той же час з вимогами про його недійсність до суду не звертався та не надав відповідних доказів на спростування доводів позивача щодо укладення кредитного договору у передбаченій законом письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи із системного аналізу положень статей 525, 526, 599 ЦК України та змісту кредитного договору вбачається, що при вирішенні питання про обґрунтованість заявлених кредитором вимог до позичальника, суду необхідно встановити розмір зобов'язання та обставини настання строку його виконання в цілому чи його частини, якщо виконання обумовлене щомісячними платежами.

Задовольняючи частково позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 8 688,32 грн, суд апеляційної інстанції виходив з уточнених розрахунків заборгованості з урахуванням спеціальної позовної давності до вимог про стягнення неустойки, які надано банком та не спростовано відповідачем, і не звернув уваги на таке.

Стягуючи з відповідача на користь банку щомісячну комісію, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення частин четвертої, п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідно до якої кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною, а у відповідності до частини восьмої статті 18 Закону (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Таким чином, умови кредитного договору, які передбачають стягнення зі споживача щомісячної комісії є нікчемними та не потребують визнання недійсними.

Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, до внесення у справі судового рішення є самостійною підставою для відмови у позові (частина четверта 267 ЦК України).

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, тому право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналогічний висновок підтверджений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Представник відповідача у суді першої інстанції позов не визнав та звернувся із заявою про застосування строку позовної давності.

Оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив питання перебігу позовної давності відповідно до вимог Закону, а також спливу позовної давності в частині чергових платежів, а до повноважень суду касаційної інстанції не входить встановлення фактичних обставин у справі, надання оцінки чи переоцінки доказам, тому зазначене позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити нове судового рішення попри тривалість розгляду зазначеної справи у суді.

Таким чином, апеляційний суд, переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, обставини у справі від яких залежить правильне вирішення спору не встановив, не з'ясував розмір заборгованості з урахуванням перебігу строку позовної давності яка повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Рішення апеляційного суду не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України, є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська