Справа № 396/2323/18
Провадження № 2/396/78/19
РІШЕННЯ

Іменем України

21.01.2019 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Гарбуз Ольга Анатоліївна

за участю секретаря судового засідання Пономаренко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м.Новоукраїнка Кіровоградської області цивільну справу № 396/2323/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу, посилаючись на те, що він надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 40000 грн. з кінцевою датою повернення боргу 10.06.2017 року, про що ОСОБА_2 було написано відповідну розписку. Однак, свої зобовязання останній не виконав, грошові кошти у встановлений строк не повернув, тому позивач змушений був звернутися з даним позовом до суду та просить, стягнути з відповідача суму позики 40000 грн. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення боргу, а також 3% річних від простроченої суми, та понесені ним судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Ухвалою Новоукраїнського районного суду від 21.12.2018 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до судового розгляду порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 21.01.2019 року (а.с. 12).

Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками надсилалася відповідачу, які він отримав 03.01.2019 року, що підтверджується його підписом в поштовому повідомленні. Станом на 21.01.2019 року відзив до суду не подав. З клопотанням про надання додаткового часу для подачі відзиву до суду не звертався.

Позивач до початку розгляду справи надав суду оригінал розписки від 22.05.2017 року.

Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Згідно з ч. 2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У справі № 6-63 цс13 , № 6-50 цс 16 та в інших справах Верховний Суд України зробив правовий висновок у відповідності до якого: «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.»

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 в борг кошти у в сумі 40000.00 грн., які зобов'язався повернути в строк до 10 червня 2017 року, що підтверджується розпискою написаною відповідачем в присутності двох свідків (а.с. 7). В тексті розписки чітко зазначено, що "ОСОБА_3 получил от ОСОБА_4 в займ деньги в суме 40000 грн."(рос.) , тобто факт передачі коштів відбувся, а отже і договір є укладеним.

У відповідності до Академічного тлумачного словника української мови (19701980) слово «повертати, віддавати» (в контексті розписки) необхідно тлумачити як «Віддавати назад що-небудь узяте».

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Оцінюючи зміст розписки, суд приходить до висновку, що за формою та змістом вказана вище розписка, яка є предметом позову, містить всі необхідні умови передбачені договором позики, а саме містить посилання на отримання коштів, суму позики термін позики та термін її повернення, тому зазначена розписка являється - договором позики.

Також, судом встановлено, що у зазначений в розписці (договір позики) термін, відповідач позичені кошти позивачу не повернув, отже не виконав умов договору.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України , позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання (правова позиція Верховного Суду Україниу справах №6-59цс13 від 30.10.2013, №6-113цс14 від 01.10.2014)

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином з відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України 6-369цс15 від 02.09.2015 року, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Оскільки, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач, станом на день розгляду справи, свої зобов'язання за договором позики, в обумовлений сторонами термін, не виконав, а отже зобов'язаний повернути позивачу борг за розпискою.

Перевіривши індекс інфляції за період з липня 2017 року по жовтень 2018 року та розраховуючи 3% річних та індекс інфляції, отримуємо відповідний розрахунок:

- сума трьох відсотків річних за період з 10.06.2017 року по 01.12.2018 року (417 днів), становить 1370,96 грн. (3%*40000*417 днів прострочення):365 днів в році=1370 грн. 96 коп.;

- сума інфляційнийних витрат становить 5236,00 грн. (40000х(100.2%х99,9%х102.0%х101.2%х100.9%х101.0%х101.5%х100.9%х101.1%х100.8%х100,0%х100,0%х99.3%х100,0%х101.9%х101.7%)-40000), тобто (40000х113.09%)-40000=5236 грн. 00 коп..

Таким чином, оцінивши зібрані і дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що сума заборгованості, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, підлягає частковому задоволенню та становить 46606,96 грн., а саме: 40000.00 грн. - сума боргу; 3% річних - 1370 грн. 96 коп. та інфляційні витрати - 5236 грн. 00 коп. В частині стягнення 3% річних в розмірі 0.01 грн. та інфляційних витрат в розмірі 0.36 грн. позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки невідповідають проведеному судом розрахунку, а тому є необгрунтованими.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, томуз відповідача підлягає стягненню на користь позивача понесені судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Керуючись ст.ст. 509, 610, 525-526, 625, 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141,

259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, заборгованість за договором позики від 22.05.2017 року в розмірі 46606 (сорок шість тисяч шістсот шість) грн. 96 коп., яка складається з: суми боргу - 40000 грн. 00 коп.; трьох відсотків річних - 1370 грн. 96 коп.; інфляційних витрат - 5236 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп., всього підлягає стягненню 47311 (сорок сім триста одинадцять) грн. 76 коп.

В частині позовних вимог про стягнення 3% річних в розмірі 0.01 грн. та інфляційних витрат в розмірі 0.36 грн. - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його підписання.

Учасники справи, яким копія рішення не була вручена в день його підписання, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: О. А. Гарбуз