Справа № 486/241/17
Провадження № 22-ц/812/39/19
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Лузан Л.В., вступна та резолютивна частини проголошені о 17 год.02 хв., повний текст складено 08 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А

У лютому 2017 року ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що 09 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № NKUCG106150109, умовами якого передбачено, що Банк зобов'язувався надати відповідачу кредит у розмірі 37240 доларів США з кінцевим терміном повернення до 08 липня 2027 року та сплатою відсотків за користування коштами у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в подальшому розмір відсоткової ставки був збільшений до 14,04 %. Визначені кредитним договором зобов'язання позивач виконав у повному обсязі.

Однак, відповідач визначені умовами кредитного договору зобов'язання не виконувала, своєчасно не надала Банку грошові кошти для погашення кредитної заборгованості, відсотків, комісії а також інших витрат передбачених умовами кредитного договору. В наслідок такого неналежного виконання покладених на відповідача зобов'язань станом на 13 лютого 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 39 780, 78 доларів США, що складається: з заборгованості за кредитом - 25 548,09 доларів США, заборгованості за відсотками - 7 655,76 доларів США, заборгованості за комісією - 1 523,00 доларів США та пені - 5 053,93 доларів США.

Враховуючи викладене та посилаючись на те, що кредитодавець може на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитом, що становить 25 548,09 доларів США та еквівалентно 694 908 грн. 05 коп.

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про визнання кредитного договору недійсним. Свої позовні вимоги вона мотивувала тим, що дійсно 09 липня між нею та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено кредитний договір № NKUCG106150109. Оскільки надання кредитних коштів за даним договором відповідає ознакам споживчого кредиту, тому до даних правовідносин повинні застосовуватись положення Закону України «Про захист прав споживачів». Однак Банком вимоги вищезазначеного закону виконані не були. А тому враховуючи викладене просила кредитний договір від 09 липня 2017 року укладений між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 визнати недійсним з підстав порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типової процентної ставки, сукупної вартості кредиту, тощо, які передують укладенню договору.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2017 року позови об'єднано в одне провадження.

Наступною ухвалою цього ж суду від 16 січня 2018 року за клопотанням ОСОБА_3 призначено судово-економічну експертизу.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 25 548, 09 доларів США.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530, 554 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору. Встановивши, що основне зобов'язання за кредитними договорами не виконано, суд стягнув заборгованість за цим договором, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Встановивши, що позичальник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; банк надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, що вбачається з умов кредитного договору, з якими відповідач погодилася шляхом його підписання, про що свідчить її особистий підпис на ньому, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 09 липня 2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк, правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_5 недійсним.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач за первісним позовом подала на нього апеляційну скаргу. В обґрунтування якої зазначала, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону, є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просила про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Так, в порушення вимог процесуального права зазначає, що суд першої інстанції фактично розглянув справу за правилами спрощеного провадження, оскільки відразу після дослідження видалився до нарадчої кімнати, пропустивши стадію судових дебатів; не надано оцінки тому, що позивач раніше звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості, який ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 липня 2015 року залишено без розгляду.

Крім того, в порушення норм матеріального права, апелянт зазначає про те, що судом не застосовано правову позицію Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 14 лютого 2018 року стосовно того, що сам факт направлення кредитором боржнику повідомлення про необхідність повного дострокового погашення кредиту є зміною строку виконання зобов'язання за кредитним договором, а той в свою чергу припиненню дії достроково; суд не взяв до уваги той факт, що відповідно до висновку експертизи умови договору не відповідають графіку платежів; укладений договір не відповідає вимогам ч.2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» в редакції на 13 червня 2006 року ( не повідомив про сукупну вартість кредиту ні до, ні під час укладання, ні в самому договорі, ні в додатковій угоді. Банк свідомо ввів в оману щодо істотної умови договору - його ціни, відсутній графік платежів, сплачуючи кошти позичальник була позбавлена можливості контролю за розподілом сплачених сум за тілом та відсотками.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, прийняте з вивчення доказів та з'ясуванням всіх обставин справи, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала просила про її задоволення. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлена через свого представника.

Представник позивач у судове засідання не зявився, про датку та час повідомлений належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб, які не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді, пояснення особи, яка з'явилася у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог позивача, та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позивачем за зустрічним позовом вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.

Відповідно до положень ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Положенням ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 09 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № NKUCG106150109, за умовами якого банк зобов'язався видати, а в подальшому видав позичальнику кредитні кошти на строк з 09 липня 2007 року по 08 липня 2027 року включно в вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 37 240 доларів США на наступні цілі: придбання житлового будинку за адресою: вул. Глібова, 41 у м. Вознесенську Миколаївської області - 30 400 доларів США, шляхом видачі готівки через касу, а також 6 840 доларів США на сплату страхових платежів, у випадках передбачених умовами договору, а саме п.п..2.1.3, 2.2.7 (в разі непред'явлення позичальником документів, які підтверджують сплату ним чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, банком щорічно здійснюється перерахування страхових платежів за рахунок вищевказаних кредитних коштів).

Повернення кредиту мало бути здійснено шляхом сплати ануїтетного платежу в розмірі 399,07 доларів США в період з 10 по 17 число кожного місяця, що включає в себе повернення частини кредиту, проценти за користування кредитними коштами, із розрахунку 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (в подальшому розмір процентної ставки був змінений: з 17.11.2008 року збільшений до 14,04 %, з 16.09.2010 року - зменшений до 13,54%), винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми наданого кредиту.

При цьому, право банку на збільшення в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом передбачено умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення (п. 2.3.1).

Водночас з матеріалів справи вбачається, що збільшення процентної ставки в листопаді 2008 році відбулося за умов, передбачених умовами договору (зміни кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні) з додержанням установленої договором процедури повідомлення позичальника (03.10.2008 року позичальнику було відправлено відповідне письмове повідомлення) та прийняття рішення банком про таку зміну до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», отже є правомірним.

Разом з тим, доказів, що обумовлені зміни не були прийняті відповідачем ОСОБА_3, останньою надано не було.

В подальшому відбулося зменшення процентної ставки до 13,54 %, відповідно до додаткової угоди, укладеної між сторонами 16 вересня 2010 року ( т.2 а.с.39).

Проте відповідач свої зобов'язання за даним кредитним договором виконувала неналежним чином.

Відповідно до наданого банку розрахунку заборгованість за договором станом на 13 лютого 2017 року склала у загальному розмірі 39 780,78 доларів США, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 25 548,09 доларів США, заборгованість за процентами в розмірі 7 655,76 доларів США, заборгованість за комісією в розмірі 1 523,00 доларів США, пеня в розмірі 5 053,93 доларів США.

Наявність такої заборгованості підтверджується і виписками по особовому рахунку позичальника ( т.2 а.с.44-259).

По справі за позовом ОСОБА_3 було проведено судово-економічну експертизу.

Проте, висновок експерта №09/3-48 від 04 травня 2018 року не прийнято судом до уваги, оскільки експерт, не зважаючи на роз'яснення Банку( т2 а.с.33-34), при її проведенні, виходив лише з розміру наданих у кредит коштів на придбання житлового будинку, та без врахування коштів, які були сплачені банком у рахунок страхових платежів за період з 2008 по 2014 роки, що становить 1 401,31 доларів США, в рамках обумовленої не поновлюваної кредитної лінії.

При цьому, факт перерахування банком даних коштів вбачається з виписки з особового рахунку позичальника, тоді як матеріали справи доказів, що позичальник самостійно сплачувала щорічні страхові платежі за рахунок інших джерел, не містять.

Крім того, розрахунок заборгованості за кредитом був виконаний з застосуванням процентної ставки за користування кредитними коштами - 12 % річних, що не узгоджується з матеріалами справи.

Також експертом були враховані кошти, що були сплачені відповідачем ОСОБА_3 в порядку погашення заборгованості за кредитним договором № NKUCG206150109, укладеного між сторонами 09.07.2007 року, який не є предметом розгляду даної справи. Хоча відповідно до п.7.2 цього договору, це кредитний договір на початковий внесок і при надходженні коштів на погашення кредиту за основним кредитним договором, першочергово відбувається погашення заборгованості за кредитом на початковий внесок, а потім погашення заборгованості за основним кредитом ( т.3 а.с.18-22).

Відповідно до ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, підтвердивши їх доказами (фактичними даними) з дотриманням вимог ст.ст.76-80 ЦПК України.

Між тим, відповідачем ні самостійно, ні на пропозицію суду не було надано належних та достовірних доказів, які б спростували розрахунок заборгованості за кредитом, наданого позивачем. Клопотання про призначення повторної чи додаткової судової експертизи відповідачем у суді першої інстанції заявлено не було, оскільки з висновком судової експертизи представник відповідача у суді першої інстанції погодився,що підтверджується матеріалами справи.

Разом з тим, перевірка банківського розрахунку заборгованості за кредитним договором, виходить за межі поняття «простий арифметичний розрахунок», а тому не може бути здійснена судом.

За такого, заборгованість, яка утворилася в зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь банку, в межах заявлених позовних вимог, а саме: заборгованість за кредитом (тілом) у розмірі 25 548,09 доларів США.

Таким чином, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договорами від 09 липня 2007 року позичальником належним чином не виконано, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача цієї заборгованості.

Доводи апеляційної скарги проте, що Банком втрачено право на нарахування процентів за користування да кредитними коштами, оскільки у 2015 році Банк звертався до суду з позовом по стягнення заборгованості та не врахування з цього приводу правових позицій Верховного суду не заслуговують на увагу, оскільки судом остаточне рішення по суті спору прийнято не було, позов залишено без розгляду.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, позивач як на підставу позову посилалася на те, що укладений між банком та нею оскаржуваний договір слід визнати недійсним, оскільки він суперечить вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» так, як при укладенні договорів, банк не надав їй як позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, що є істотною умовою договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Пунктом 2.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 ( далі - Правила №168) банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Згідно із пунктом 3.1 Правил №168, які були чинними на момент укладення між сторонами договору, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Зазначені обов'язки кредитодавця кореспондують право споживача його фінансових послуг на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, яке передбачено частиною першою ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі ненадання інформації, зазначеної цією статтею суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, що не передбачає, як наслідок, визнання договору недійсним.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил №168, які були чинними на момент укладення між сторонами договору, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому, не встановивши обставин, які можна кваліфікувати як несправедливі умови і які можуть мати наслідком недійсність договору загалом.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Разом з тим, з матеріалів справи, зокрема копії анкети - заяви відповідача від 04 липня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 перед укладенням кредитного договору отримала від банку повну та доступну інформацію щодо відсоткової ставки, розміру комісії, реальної відсоткової стави, передбачену вищевказаними нормативними актами, та, враховуючи дату отримання такої інформації, мала достатньо часу для здійснення свідомого вибору кредитного продукту ( т.2 а.мс.37-38).

Крім того, кредитний договір містить детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача (комісій, страхових платежів), розмір ануїтетного платежу, тощо.

Підпис позичальника на договорі, анкеті -заяві є також письмовим підтвердженням того, що позичальник у письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які їй роз'ясненні та зрозумілі.

Позивач при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість позивач підписала договір, отримала кредитні кошти та вносила кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

Отже, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконувала його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суд першої інстанції вірно застосував положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 626-628 ЦК України та дійшли вірного висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 09 липня 2007 року , укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», АТ КБ «ПриватБанк», і ОСОБА_5 недійсним.

А відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Як вбачається із матеріали справи провадження у справі було відкрито 01 червня 2017 року, а з зустрічним позовом ОСОБА_5 звернулася 19 червня 2017 року. Ухвалою суду від 19 червня 2017 року дані позови об'єднано в одне провадження. Тобто провадження відкрито та судовий розгляд справи відбувався відповідно до вимог ЦПК України в редакції 2004 року, який не передбачав розгляд справ у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до журналу судового засідання від 03 жовтня 2018 року, суд після вислуховування сторін та з'ясування думки учасників справи про можливість закінчення з'ясування обставин по даній справі видалився до нарадчої кімнати, не надавши слово сторонам у судових дебатах. Проте, такі дії суду не свідчать про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, хоча судом першої інстанції і допущено порушення норм процесуального права, що є слушним доводом апеляційної скарги, проте таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції перевірив доводи і заперечення сторін та дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та регулюючий їх закон та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, і підстав для його скасування з урахуванням предмету спора та доводів апеляційної скарги немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ухвалою апеляційної інстанції від 05 грудня 2018 року ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до закінчення апеляційного провадження.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, то остання повинна сплатити в дохід держави судовий збір у розмірі 15635 грн.43 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А

У задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відмовити, рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року народ, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1) судовий збір за подачу апеляційної скарги в дохід держави у розмірі 15635 грн.43 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року