Постанова

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа № 705/5554/15-ц

провадження № 61-14853св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 жовтня 2016 року в складі судді Черниш Т. О. та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року в складі колегії суддів: Карпенко О. В., Бородійчука В. Г., Нерушак Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору від 26 червня 2008 року № 21-08.03, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 , остання отримала кредит у розмірі 39 930,00 дол. США, який зобов`язалася повернути до 25 червня 2018 року або достроково у випадках, передбачених кредитним договором.

Згідно з пунктами 1.1, 4.1 кредитного договору за користування кредитом відповідач прийняв зобов`язання сплачувати позивачу 14 % річних, погашати кредит та проценти за користування кредитом у валюті кредиту в розмірі та порядку, встановленому пунктом 8.1 кредитного договору.

Свій обов`язок за кредитним договором банк виконав, однак ОСОБА_1 , отримавши суму кредиту, свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, а саме прострочила сплату чергових частин зобов`язання: прострочила сплату кредиту з 29 квітня 2009 року до 22 вересня 2015 року в розмірі 2 791,31 дол. США (еквівалент 61 004,49 грн); прострочила сплату процентів з 29 квітня 2009 року до 22 вересня 2015 року в розмірі 1 485,59 дол. США (еквівалент 32 467,79 грн).

ПАТ «ВТБ Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість в загальному розмірі 22 309,32 дол. США, еквівалент якої за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на 22 вересня 2015 року становить 487 376,95 грн, в примусовому порядку та покласти на відповідача понесені банком судові витрати у справі.

Зазначена сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором складається з такого: 17 205,81 дол. США - поточна заборгованість за кредитом; 2 791,31 дол. США - заборгованість за простроченим кредитом; 270,33 дол. США - 30 % річних, нарахованих у зв`язку із порушенням позичальником зобов`язань щодо повернення кредитних коштів; 1485,59 дол. США - сума простроченої заборгованості за відсотками; 12,69 дол. США - 3 % річних, нарахованих за порушення позичальником зобов`язань з повернення відсотків; 291,60 дол. США - строкова заборгованість за відсотками; 5 310,64 грн - пеня.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 жовтня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 26 червня 2008 року № 21-08.03 в розмірі 22 309,32 дол. США, що еквівалентно 487 376,95 грн за курсом НБУ станом на 22 вересня 2015 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» витрати з оплати судового збору в розмірі 7 310,65 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 жовтня 2016 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту.

Зменшено розмір пені з 5 310,64 грн до 5 228,00 грн, у зв`язку із чим остаточний розмір загальної заборгованості зменшено з 487 376,95 грн до 487 294,31 грн.

У решті рішення залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване необхідністю зменшення розміру пені в межах позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові, застосувавши наслідки пропущення ПАТ «ВТБ Банк» позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до розгляду.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 03 червня 2019 року передано судді Петрову Є. В.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин наслідки пропущення ПАТ «ВТБ Банк» позовної давності.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов`язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

У червні 2017 року ПАТ «ВТБ Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд першої інстанції установив, що 26 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 21-08.03, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 39 930 дол. США, який зобов`язалася повернути до 25 червня 2018 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, що відповідно до наданого банком розрахунку станом на 22 вересня 2015 року становить 22 309,32 дол. США (еквівалент за курсом НБУ - 487 376,95 грн), з яких: 17 205,81 дол. США (еквівалент 3 760 35,49 грн) - поточна заборгованість за кредитом; 2 791,31 дол. США (еквівалент 61 004,49 грн) - заборгованість за простроченим кредитом; 270,33 дол. США (еквівалент 5 908,16 грн) - 30 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 1 485,59 дол. США (еквівалент 32 467,79 грн) - сума простроченої заборгованості за відсотками; 12,69 дол. США (еквівалент 277,42 грн) - 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення відсотків; 291,60 дол. США (еквівалент 6 372,96 грн) - сума строкової заборгованості за відсотками; 5 310,64 грн - пеня, нарахована у зв`язку з несвоєчасною сплатою позичальником процентів та кредиту.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду апеляційної інстанції не відповідає статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 549, частини другої статті 551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язань. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Із матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти та неналежним чином виконувала взяті на себе в добровільному порядку зобов`язання з їх повернення в строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості за кредитом, яку суд першої інстанції стягнув із ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк».

При стягненні заборгованості за кредитним договором суд першої інстанції врахував положення частини першої статті 1050 ЦК України та виходив із того, що стягнення сум (процентів) відповідно до статті 1048 ЦК України є платою (винагородою) за користування грошовими коштами, а стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 ЦК України є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Ураховуючи наведене та з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» таких сум: 17 205,81 дол. США (еквівалент 376 035,49 грн) - поточна заборгованість за кредитом; 2 791,31 дол. США (еквівалент 61 004,49 грн) - заборгованість за простроченим кредитом; 270,33 дол. США (еквівалент 5 908,16 грн) - 30 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення кредиту; 1 485,59 дол. США (еквівалент 32 467,79 грн) - сума простроченої заборгованості за відсотками; 12,69 дол. США (еквівалент 277,42 грн) - 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо повернення відсотків; 291,60 дол. США (еквівалент 6 372,96 грн) - сума строкової заборгованості за відсотками, всього 22 066,33 дол. США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України становить 482 066,31 грн.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції щодо розміру пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту і вважав за необхідне зменшити її розмір в межах позовної давності - з 5 310,64 грн до 5 228 грн, у зв`язку з чим зменшив розмір загальної заборгованості з 487 376,95 грн до 487 294,31 грн.

При цьому суд апеляційної інстанції застосував пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України, відповідно до якого позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення пені.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позовна давність щодо стягнення простроченого чергового платежу та позовна давність щодо вимог про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором - поняття не тотожні та обчисляються на підставі різних положень чинного законодавства.

Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Згідно з пунктами 6.2, 6.3 договору кредиту банк має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідного повідомлення банку з вимогою дострокового повернення.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо стягнення заборгованості в частині 30 % та 3 % річних з огляду на таке.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51).

Верховний Суд відступив від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням 30 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань, відомо, що банк надав розрахунок за період з 29 квітня 2009 року до 31 серпня 2015 року. Сума заборгованості 30 % річних за цей період становить 270,33 дол. США, що еквівалентно 5 908,16 грн, кількість днів - 521 (а. с. 218).

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням 3 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань, відомо, що банк надав розрахунок за період з 29 квітня 2009 року до 22 вересня 2015 року. Сума заборгованості 3 % річних за цей період становить 291,60 дол. США, що еквівалентно 6 372,96 грн, кількість днів - 214 (а. с. 219).

Разом з тим суд касаційної інстанції зауважує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Оскільки банк звернувся до суду з позовом 01 жовтня 2015 року, стягнення процентів обмежується трирічним строком до дня подання позову, тобто 01 жовтня 2012 року.

З урахуванням розрахунків, наданих банком, які не спростовані відповідачем, заборгованість зі сплати 30 % річних, нарахованих у зв`язку з порушенням зобов`язань, має обраховуватися з 30 вересня 2014 року до 31 серпня 2015 року.

Заборгованість зі сплати 3 % річних має обраховуватисяз 30 вересня 2014 рокудо 22 вересня 2015 року.

Разом з тим суд першої інстанції не провів розрахунок відсотків, які підлягають стягненню у межах позовної давності, суд апеляційної інстанції на це уваги не звернув.

Відповідно до пункту 9.1 кредитного договору у разі несвоєчасного повернення кредиту позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30 % річних від простроченої суми.

Також суд касаційної інстанції не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, оскільки зменшивши розмір пені з 5 310,64 грн до 5 228,00 грн з огляду на те, що спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України), та залишаючи рішення суду першої інстанції в іншій частині без змін, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в якому зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, інфляційний показник не поширюється на випадки стягнення боргу в еквіваленті до іноземної валюти, в той час як умовами договору визначено повернення ОСОБА_1 позики, хоча і у національній валюті, проте в еквіваленті доларам США.

За таких обставин застосування судами індексу інфляції при стягнення заборгованості за кредитом, наданим у доларах США є неправильним. Суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, обмежившись лише положеннями пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України щодо вимог про стягнення пені.

Прострочені позичальником ОСОБА_1 платежі з 29 квітня 2009 року до 01 жовтня 2014 року погашені протягом певного строку, що підтверджено випискою сплачених коштів, отже, застосування позовної давності стосовно таких прострочених та згодом сплачених платежів є необґрунтованою.

З 01 жовтня 2014 року до 03 березня 2015 року прострочена заборгованість зі сплати тілу кредиту та відсотків за користування кредитними коштами відсутня, що зумовлено виконанням позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цей період.

Прострочена та не сплачена заборгованість зі сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами почала виникати фактично з 03 березня 2015 року.

У зв`язку з порушенням, починаючи з 03 березня 2015 року, умов кредитного договору, на адресу ОСОБА_1 листом від 20 липня 2015 року № 6056/1-2.24 позивач направив вимогу про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, що не була виконана позичальником ОСОБА_1 у встановлений строк.

Починаючи з 60 дня з дати отримання позичальником вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором, ПАТ «ВТБ Банк» набуло право на дострокове повернення коштів і саме з цієї дати починається відлік позовної давності на звернення до суду, яка позивачем не пропущена з урахуванням подання позову 01 жовтня 2015 року.

Суд касаційної інстанції дійшов таких висновків з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПКУкраїни справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з переданням справи на новий апеляційний розгляд, при якому суду апеляційної інстанції слід з`ясувати розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитом з урахуванням положень Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», положень ЦК України щодо позовної давності та вирішити справу відповідно до вимог закону.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає частковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 10 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Петров

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Сердюк