Справа № 348/749/19
Провадження № 22-ц/4808/944/19
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Девляшевський
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: представника Надвірнянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області - Михайлюка В.Д., представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Надвірнянський районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на ухвалу Надвірнянського районного суду, постановлену суддею Міськевич О.Я. 29 травня 2019 року, повний текст якої складено 03 червня 2019 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, які були накладені на нього ухвалою Надвірнянського районного суду від 13 лютого 2013 року. Вказана заява була обґрунтована тим, що 30 червня 2015 року державним виконавцем було ухвалено постанову про повернення виконавчого листа №0911/1963/12 від 22 жовтня 2012 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 86 893,88 грн боргу стягувачу у зв`язку з відмовою стягувача від майна боржника, яке не реалізувалось на прилюдних торгах. У зв`язку із ухваленням зазначеної постанови він неодноразово звертався до Надвірнянського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області та до органу Державної прикордонної служби України про скасування заходів обмеження у праві виїзду за межі України. Однак, у скасуванні таких заходів йому було відмовлено. Посилаючись на те, що виконавче провадження про стягнення з нього в користь ОСОБА_3 боргу є закінченим, повторно виконавчий лист до виконання не пред`являвся, а постанова про повернення виконавчого документу стягувачу не оскаржена, ОСОБА_1 просив скасувати заходи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо нього.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 29 травня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Постановлено скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину ОСОБА_1 , встановлене ухвалою Надвірнянського районного суду від 13 лютого 2013 року по справі №348/2043/13-ц за поданням відділу ДВС Надвірнянського РУЮ в Івано-Франківській області.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, головний державний виконавець Надвірнянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області подав апеляційну скаргу. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було враховано того, що в постанові про повернення виконавчого листа стягувачу від 30 червня 2015 року державним виконавцем було допущено граматичну помилку, а саме вказано підпункт 2 «Припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення», оскільки чинною на момент ухвалення постанови статтею 50 ЗУ «Про виконавче провадження» був передбачений вичерпний перелік підстав припинення чинності арешту та скасування інших заходів примусового виконання рішення. При цьому, судом першої інстанції залишено поза увагою, що повернення виконавчого листа стягувачу на підставі п.3 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» не передбачає припинення чинності арешту майна боржника та скасування інших заходів примусового виконання рішення. Крім того, зазначає апелянт, судом не було взято до уваги, що обмеження у праві виїзду за межі України встановлюється на строк до виконання боржником зобов`язання покладених на нього судовим рішенням. А тому, на думку головного державного виконавця, оскільки заявник ОСОБА_1 не виконав покладені на нього судовим рішенням зобов`язання та злісно ухиляється від їх виконання, підстав для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо нього у суду першої інстанції не було. Апелянт звертає увагу суду й на те, що ОСОБА_1 не надав будь-яких доказів часткового погашення боргу. Також, зазначає головний державний виконавець Надвірнянського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, повернення виконавчого листа стягувачу з підстав його відмови від майна, яке не реалізувалось на прилюдних торгах, не позбавляє його права повторно пред`явити такий виконавчий лист до виконання. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду, апелянт просить її скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу головного державного виконавця Надвірнянського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, зазначивши, що головний державний виконавець Надвірнянського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Михайлюк В.Д., який подав апеляційну скаргу, не є належним представником даного управління, оскільки в довіреності на його представництво зазначена абстрактна справа та абстрактний суд. Крім цього, представник апелянта вказує, що, на його думку, довіреність не посвідчена належним чином. Також представник ОСОБА_1 . звертає увагу суду на те, що апелянтом не наведено жодного аргументу незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали суду та не долучено доказів ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань. Ухвалу суду вважає законною та обґрунтованою, а тому просить залишити її без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду головний державний виконавець Надвірнянського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області апеляційну скаргу підтримав з наведених вище підстав.

Представник ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою, а тому просить залишити її без змін.

Повідомлений апеляційним судом про розгляд даної справи ОСОБА_3 у своєму письмовому поясненні констатував тільки, що борг ОСОБА_1 йому не повернув. Однак, ОСОБА_4 не пояснив, чому він більше чотирьох років повторно не звертався до державної виконавчої служби із заявою про стягнення боргу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у виїзді за межі України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що подальше застосування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є необґрунтованим та таким, що порушує право ОСОБА_1 на свободу пересування, оскільки виконавчий лист відносно нього був повернутий стягувачу і повторно до виконання не пред`являвся. Також свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що на даний час виконавче провадження, в якому було внесено до суду відповідне подання про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, у Надвірнянському РВ ДВС не перебуває. З цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України та скасування зазначених заходів регулюється Законом України «Про виконавче провадження», ст. 441 ЦПК України, а також іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до п.19 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, виконавцю надано право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи чи керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

За змістом ч. 1 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Частиною 5 зазначеної статті встановлено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Разом з тим, слід зазначити, що відповідно до статті 33 Конституції України право кожного вільно залишати територію України може бути обмежено тільки законом.

Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, і які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлення порядку розв`язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Згідно положень даного Закону громадянин України може бути обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання до виконання зобов`язань або розв`язання спору у передбачених законом випадках; якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань (п.5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

З погляду на значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 18 ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Апеляційний суд зауважує, що наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання».

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні відділу ДВС Надвірнянського РУЮ перебував виконавчий лист №0911/1963/12 від 22 жовтня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 86 893,88 грн боргу.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 13 лютого 2013 року за поданням відділу ДВС Надвірнянського РУЮ Мандара П.С. обмежено у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду (а.с.9-10).

Однак, в подальшому постановою державного виконавця ВДВС Надвірнянського районного управління юстиції від 30.06.2015 року виконавчий лист №0911/1963/12 від 22 жовтня 2012 року повернуто стягувачеві на підставі п.3 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент ухвалення постанови, у зв`язку з відмовою стягувача від майна боржника, яке не реалізувалося на прилюдних торгах (а.с.5). Крім того, даною постановою у відповідності до ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», чинного на момент ухвалення постанови, було припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення суду. Апеляційний суд зауважує, що дана постанова набула чинності і жодним із учасників справи не оспорювалася.

З огляду на вищенаведене та враховуючи те, що виконавчий лист №0911/1963/12 від 22 жовтня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 86 893,88 грн було повернуто стягувачу, даний виконавчий лист протягом більш як чотири роки повторно до виконання не пред`являвся, виконавче провадження, в межах якого ОСОБА_1 було обмежено у праві виїзду за межі України, у Надвірнянському РВ ДВС не перебуває, що не заперечується представником Надвірнянського РВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, а також беручи до уваги відсутність доказів умисного ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, суд першої інстанції, на думку апеляційного суду, прийшов до правильного висновку про скасування заходів тимчасового обмеження стосовно нього.

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про те, що в постанові про повернення виконавчого листа стягувачу від 30 червня 2015 року державним виконавцем було допущено граматичну помилку, а саме вказано підпункт 2 «Припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення», оскільки дана постанова в судовому порядку оскаржена не була.

Не заслуговують також уваги твердження апелянта про те, що обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 повинні діяти до виконання покладених на нього судовим рішенням зобов`язань, адже застосоване судом обмеження права виїзду ОСОБА_1 позбавляє його можливості вільно пересуватись за власними потребами та порушує його права, передбачені ст. 33 Конституції України, ст. 13 Загальної декларації прав людини.

Також колегія суддів зауважує, що ОСОБА_3 у 2014 році відмовився від отримання майна боржника для покриття заборгованості, а після повернення йому виконавчого документа згідно постанови державного виконавця від 30.06.2015 повторно із заявою про стягнення боргу не звертався.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта висновків суду не спростовують, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Надвірнянського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а ухвалу Надвірнянського районного суду від 29 травня 2019 року в даній справі без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк