Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 500/5291/13-ц

провадження № 61-26278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Ізмаїльська міська рада Одеської області, відділ Держземагенства у місті Ізмаїл Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року у складі судді Швець В. М. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів:

Сєвєрової Є. С., Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:

Короткий зміст позовних вимог:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Ізмаїльська міська рада Одеської області, відділ Держземагентства у місті Ізмаїлі Одеської області, про відновлення меж земельних ділянок та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 по тій самій вулиці що і позивачі, порушили межі земельних ділянок, тому просили встановити межі ділянок відповідно до Генплану станом на 1983 рік, тобто, на відстані 0,84 м від стіни будинку АДРЕСА_2 для догляду й проведення поточного ремонту та для забезпечення можливості функціонування аварійних служб у випадку форс-мажорних обставин та зобов`язати відповідачів встановити паркан за цими межами.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачі не довели ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також, що питання щодо порушення меж не може бути вирішене через відсутність даних щодо їх встановлення та закріплення на місцевості із складанням відповідних актів.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Одеської області від 16 лютого

2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Встановлено межі земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 згідно до додатку № 4 до висновку судово-будівельної експертизи № 37/33-2014 від 26 грудня 2014 року.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відновити паркан на відстані

0,84 м від стіни житлового будинку літ. «А» АДРЕСА_2 згідно до додатку № 4 до висновку судово-будівельної експертизи № 37/33-2014 від 26 грудня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив із їх доведеності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу

ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:

07 липня 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просять скасувати рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 червня 2017 року та залишити в силі рішення апеляційного суду Одеської області від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 лютого

2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили належним чином матеріали цивільної справи та варіанти встановлення меж згідно висновку експерта від 26 грудня 2014 року № 37/33-2014.

Доводи інших учасників справи:

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області.

У вересні 2017 року матеріали цивільної справи надійшли до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційну скаргу разом з матеріалами цивільної справи передано до Верховного Суду.

Розпорядженням від 07 червня 2019 року № 637/0/226-19 за касаційним провадженням № 61-26278св18 призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Короткий зміст фактичних обставин справи встановлених судом та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МБТІ» по АДРЕСА_1 області власниками житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами є ОСОБА_1 (1/2 частка) та

ОСОБА_2 (1/2 частка) па підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 1071 від 02 грудня 2010 року. Згідно договору забудови від 15 червня 1981 року та плану відводу відводилась земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 600,00 кв.м. Станом на останню технічну інвентаризацію від 26 серпня 2010 року загальна площа земельної ділянки складає 750 кв.м, самозахват становить 150,00 кв.м, крім того, вказана земельна ділянка змінила свою геометричну конфігурацію між сусідньої земельною ділянкою по АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи КП «Ізмаїльське МЕТІ» на об`єкт нерухомості по АДРЕСА_1 власниками житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами є ОСОБА_3 (1/2 частка) та ОСОБА_4 (1/2 частка) на підставі договору забудови від 20 травня 1981 року. Згідно вказаного договору забудови та плану відводу відводилась земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 600,00 кв.м. Станом на останню технічну інвентаризацію від 30 листопада 1997 року загальна площа земельної ділянки складає 631,00 кв.м.

Схема квартальної зйомки по житловому кварталу забудови № 20 д в

КП «Ізмаїльське МБТІ» не складалась.

Висновком експерта від 26 грудня 2014 року № 37/33-2014 встановлено, що за існуючим фактично користуванням площі, конфігурація та лінійні розміри зовнішніх меж земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 не відповідають визначеним рішеннями виконавчого комітету Ізмаїльської міської Ради про відведення земельних ділянок, а розташування будівель відносно конструкції паркану, яким на час дослідження, визначається лінія суміжної межі не відповідає вимогам пункту 3.25* ДБН 360-92**. Питання щодо порушення меж не може бути вирішеним, через відсутність даних щодо їх встановлення та закріплення на місцевості із складанням відповідних актів.

Співставлення складених в різні періоди планів суміжних земельних ділянок є не досить коректним для надання об`єктивного висновку щодо накладання земельних ділянок. Крім того, чинними законодавчими актами та нормативно-технічними документами не визначено поняття «накладання земельних ділянок», але воно зустрічається в професійній діяльності землевпорядників і стосується випадків коли внаслідок допущених при виготовленні земельно-кадастрової документації помилок різним особам видається документ на право власності (користування, оренди) на одну і ту ж земельну ділянку.

Між користувачами суміжних земельних ділянок існує спір щодо межі, яка повинна поділяти земельній ділянки, на яких розташовані належні сторонам будинки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд виходив із того, що питання щодо встановлення меж не може бути вирішене через відсутність відомостей про встановлення меж та їх закріплення на земельній ділянці із складанням відповідних актів.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Як передбачено частинами першою, другою статті 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно із статтею 106 ЗК України, власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Статтею 107 ЗК України передбачено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Частиною другою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина п`ята стаття 158 ЗК України).

Питання щодо накладення земельних ділянок може бути вирішене лише за наявності відповідної земельно-кадастрової документації, на підставі якої й можливо визначити наявність чи відсутність накладень, а в наданих для дослідження матеріалах наявні лише рішення органу місцевого самоврядування про надання земельних ділянок у користування та плани їх відводу, але відсутні акти щодо встановлення та закріплення меж в натурі з описом межових знаків чи лінійних межових споруд і їх прив`язок до існуючих будівель чи пунктів державної геодезичної мережі.

Бюро технічної інвентаризації не є землевпорядною організацією, виконані ним в різні періоди плани досліджуваних земельних ділянок не відносяться до складу земельно-кадастрової документації і вказують лише на місце розташування будівель і споруд, у тому числі огорож, відносно один одного і для даного дослідження мають довідковий характер.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки питання щодо порушення меж не може бути вирішеним, через відсутність даних щодо їх встановлення та закріплення на місцевості із складанням відповідних актів. Висновок експерта підтверджує унеможливлення визначення межі земельної ділянки, яка не встановлювалася у передбачений законом спосіб.

Щодо доводів касаційної скарги:

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від

20 червня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 червня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко