ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/3518/16-ц

провадження № 22-ц/822/29/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О.,

за участю секретаря Собчук І.Ю.,

представника відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2018 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним (головуючий суддя у першій інстанції Чебан В.М.),

встановив:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі по тексту - ПАТ "УкрСиббанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Позивач обґрунтовув свої вимоги тим, що 28 серпня 2006 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №11031768, відповідно до якого банк надав ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті у формі кредитної лінії з лімітом у розмірі 30 000 євро, а відповідач зобов'язувався повернути наданий кредит у повному обсязі, не пізніше 28 серпня 2017 року та сплачувати протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом в розмірі 11,5% річних.

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язувався повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, комісії, неустойку та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

03 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до її умов ліміт кредитної лінії збільшено до 50 000 євро.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 28 серпня 2006 року укладено договір поруки №37063.

Цього ж дня, між банком та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №37063, відповідно до умов якої поручитель надав згоду забезпечувати змінене основне зобов'язання.

ОСОБА_2 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, погашення заборгованості у встановленому договором порядку не здійснював. У зв'язку з цим відповідачам направлено вимоги про погашення заборгованості, які залишились не виконані.

Станом на 12 травня 2016 року заборгованість за кредитним договором становить 11 127,87 євро, і складається: із заборгованості по кредиту в розмірі 9 879 євро 03 євроцентів, в тому числі прострочена заборгованість, з серпня 2015 року, в розмірі 4 179 євро 34 євроцентів; заборгованості по процентах в розмірі 1 248 євро,84 євроцентів ; заборгованості по пені в розмірі 23 427 гривень 30 коп., яка складається: заборгованості по пені за прострочення сплати кредиту в розмірі 18 341,37 гривень; заборгованості по пені за прострочення сплати процентів в розмірі 5 085,93 гривень.

Позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 127 євро 87 євроцентів та пеню за несвоєчасне погашення кредиту та процентів в розмірі 23 427,30 гривень.

ПАТ «УкрСиббанк» в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення порушив норми матеріального та процесуального права, неправильно встановив обставини, які мають значення для справи.

Заявник зазначає, що висновки експертизи не оцінені судом в сукупності з іншими доказами та обставинами справи.

Посилаються на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема, випискам за кредитним договором та випискам по особовим рахункам, які є первинними документами по проведених операціях, а також документам про знищення заявки на видачу готівки. Вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про припинення поруки, на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України.

Заявник просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці і ухвалити нове рішення про задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк».

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, розрахунок судового експерта здійснений у повній відповідності до умов кредитного договору та є правильним, тому вважав доведеним факт отримання ОСОБА_2 коштів на загальну суму 57300 євро та відсутність його заборгованості перед банком.

Апеляційний суд не може погодитись із вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, матеріалами справи встановлено, що 28 серпня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №11031768 у формі кредитної лінії з лімітом у розмірі 30 000 євро. Надалі, 03 жовтня 2006 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до п. 2 угоди збільшено ліміт кредитної лінії до 50 000 євро (а. с. 19 т.1). При цьому, п. 1 даної додаткової угоди визначає, що на день підписання цієї додаткової угоди, сторони підтверджують наявність заборгованості позичальника по основній сумі відновлювальної кредитної лінії в розмірі 23 995,22 євро. Тобто, на момент укладення додаткової угоди, сторони визнали та підтвердили своїми підписами, що заборгованість по основному договору, тобто по договору від 28 серпня 2006 року становить 23 995,22 євро.

З можливих 80 000 євро кредитного ліміту ОСОБА_2 скористався сумою кредиту в розмірі 64 300 євро. Доказами видачі кредитних коштів позичальнику окремими траншами в сумі 64300 євро є виписки по кредитних договорах (а.с.185-210 т.1, а.с. 28-53 т.2, а.с.140-167 т.2) та виписка за особовим рахунком №3600 (а.с. 51 т.1, а.с. 27, а.с. 168 т.2), копії заяв на видачу готівки (а.с 54-61 т.2).

Заперечення ОСОБА_2 щодо факту наявності заборгованості та не визнання позовних вимог зводяться до посилання на виписку по особовому рахунку №3600 (а.с. 51 т.1), згідно якої сума отриманих позичальником коштів складає 38 300 євро. Однак, дана виписка відображає тільки суми перерахованих банком траншів на рахунок позичальника за певний період строку дії кредитного договору, а саме, з 04 жовтня 2006 року по 16 вересня 2008 року.

Суму траншу в розмірі 5000 євро за 29 вересня 2006 року суд першої інстанції не врахував до суми виданого кредиту, вважаючи, що позивач не надав доказів на підтвердження її видачі.

У постанові Національного банку України № 705 від 05 листопада 2014 року зазначено, що документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань. Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність", банківські рахунки - рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Положеннями пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка за кредитним договором, з якої вбачається активне використання кредитної лінії позичальником, має статус первинного документу.

Як слідує з виписки за кредитним договором, за період з 28 серпня 2006 року по 03 жовтня 2006 року (а.с. 185 т.1, а.с. 28 т.2, а.с.140 т.2), сума виданих коштів відслідковується наступним чином : 28 серпня 2006 року - 8000 євро, 06 вересня 2006 року - 4000 євро, 12 вересня - 5000 євро, 22 вересня - 2000 євро, 29 вересня - 5000 євро, всього 24000 євро. Отже, по первісному кредитному договору ОСОБА_2 отримав 24000євро.

У виписці відображено, що 8 вересня 2006 року ОСОБА_2 здійснив часткове погашення суми отриманих траншів в розмірі 4,78 євро (а.с. 155 т.1), сума отриманих кредитних коштів до 04 жовтня 2006 року становить 23995,22 євро (24000-4,78=23995,22) і саме цю суму, як існуючу заборгованість, сторони вказали в додатковій угоді від 04 жовтня 2006 року.

Наступним виданим траншем по виписці за кредитним договором є сума в розмірі 16 000 євро за 04 жовтня 2006 року, яка видана по укладеній між сторонами додатковій угоді, даний транш перерахований на особовий рахунок позичальника №3600.

З матеріалів справи вбачається, що позичальник ОСОБА_2 визнає факт отримання ним суми траншу в розмірі 2000 євро за 23 жовтня 2006 року через касу (а.с. 208 т.2), хоча за умовами додаткової угоди від 4 жовтня 2006 року (п. 1.5) кредит повинен видаватися шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №3600, та зазначає, що загальна сума отриманих позичальником коштів становить 59 300 євро, а не 57300 євро, як вказав експерт у висновку. Інші кредитні транші, які отримані позичальником за умовами додаткової угоди від 04 жовтня 2006 року ним не оспорюються.

Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Крім того, як слідує з довідки розрахунку заборгованості та виписки по кредитному договору ОСОБА_2, за період з 28 серпня 2006 року по 12 червня 2015 року (а.с. 41 т. 1) сплатив банку 54 420,97 євро по кредиту та 17 758,46 євро по відсотках, всього 72 179,43 євро. Тобто, позичальник тривалий час виконував кредитні зобов'язання і частково в сумі щомісячного платежу - 379,94 євро, як визначено графіком погашення кредиту в додатковій угоді (п.1.4.).

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність заборгованості та отримання позичальником ОСОБА_2 від позивача кредитних коштів на загальну суму 57300 євро не відповідає дійсності та спростовуються вищезазначеними доказами та матеріалами справи.

Отже, по основному договору ОСОБА_2, станом на 03 жовтня 2006 року мав заборгованість 23 995,22 євро, яка першопочатково, тобто до першого погашення в розмірі 4,78 євро, становила 24 000 євро, і отримав ще кредитні кошти по додатковій угоді в розмірі 40 300 євро, всього сума отриманих в кредит коштів становить 64 300 євро.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що висновок експертизи, а саме відповідь на поставлене судом питання не може змінити чи спростувати обґрунтованості заявлених вимог банку, які підтверджуються матеріалами справи і не спростовані відповідачем належними доказами на підтвердження своїх заперечень щодо відсутності заборгованості позичальника перед банком.

Як вбачається з матеріалів справи з 11 липня 2015 року позичальник допустив невиконання кредитних зобов'язань (прострочку) (а. с. 41 т.1 ). Позивач пред'явив відповідачам вимогу (а.с.27-38 т.1) про погашення простроченої заборгованості, а у випадку не усунення порушень - про дострокове погашення всієї заборгованості. Надіслані вимоги відповідачі не отримали ( а. с. 232 т. 2). Із змісту зазначеної вимоги та із п. 11.1 кредитного договору (а. с. 14 т. 1) вбачається, що у випадку невручення протягом 40 календарних днів з дати направлення вимоги банком, термін повернення кредиту вважати таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту від банку.

Таким чином, оскільки вимога направлена 30 січня 2016 року, то датою повернення кредиту, тобто 41 календарним днем, є 11 березня 2016 року.

У пункті 4.6. встановлено обов'язок позичальника достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках встановлених пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 7.4, 9.2, 9.14 цього договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 11 цього договору.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами договору визначено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що ними встановлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором.

Оскільки кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з матеріалів справи 29 серпня 2016 року поручитель ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності (а.с.143 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що змінений банком строк настання виконання основного зобов'язання є 11 березня 2016 року. З позовної заяви вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом 17 травня 2016 року, тобто суд першої інстанції припустився помилки, відмовляючи в стягненні боргу з поручителя, мотивуючи пропуском строку позовної давності.

При задоволенні позовних вимог про стягнення суми нарахованих відсотків слід застосувати правову позицію, яка викладена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц та від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на вказану правову позицію нарахування банком процентів за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору, тобто після 11 березня 2016 року, є неправомірним.

Такий самий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16 та у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі №127/8837/16-ц.

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_2 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 379,94 євро, згідно графіку погашення кредитної лінії, який змінений додатковою угодою (а.с. 19-20 т.1), в строк не пізніше 28 серпня 2017 року.

У зв'язку зі закінченням 11 березня 2016 року строку дії кредитного договору, подачі позову 17 травня 2016 року та з урахуванням строку погашення кожного чергового платежу за останні шість місяців, сума неповернутого кредиту складає 7979 євро 33 євроцентів.

За аналогічний період загальна сума заборгованості по відсотках становить 574 євро 71 євроцент.

Вимоги по пені заявлені за період менше одного року, однак підлягають до задоволення також з урахуванням 6 місячного строку від дати подачі позову в суд і складають 15430 гривень 87 копійок, з яких пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом становить 12075 гривень 98 копійок, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками 3354 гривні 89 копійок.

Таким чином, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитом та відсотками по кредитному договору №11031768/ від 28 серпня 2006 року в розмірі 8 554 євро 04 євроцентів, яка складається: із 7979 євро 33 євроцентів заборгованості за кредитом; 574 євро 71 євроцентів заборгованості по відсотках. Також підлягає стягненню загальна заборгованість по пені в розмірі 15 430 гривень 87 копійок.

З ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню заборгованість за період з липня 2015 року до 18 листопада 2015 року по кредиту та відсоткам по кредитному договору №11031768/ від 28 серпня 2006 року в розмірі 2 359 євро, яка складається: із 1 899 євро 70 євроцентів заборгованості за кредитом; 459 євро 30 євроцентів заборгованості по відсотках. Також підлягає стягненню загальна заборгованість по пені в розмірі 5 110 гривень 37 копійок, яка складається із пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в розмірі 4 303 гривні 48 коп. та пені за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками в розмірі 806 гривень 48 коп.

Керуючись ст. ст. 374,376 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 вересня 2018 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 користь Публічного акціонерного товариства ««УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11031768/ від 28 серпня 2006 року, яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 1 899 євро 70 євроцентів; заборгованості по відсотках в розмірі 459 євро 30 євроцентів; пені в розмірі 5110 гривень 37 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ««УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11031768/ від 28 серпня 2006 року, яка складається: із заборгованості за кредитом в розмірі 7 979 євро 33 євроцентів; заборгованості по відсотках в розмірі 574 євро 71 євроцент; пені в розмірі 15 430 гривень 87 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2019 року.

Головуючий (підпис) М.І. Кулянда

судді: (підпис) Н.Ю. Половінкіна

(підпис) О.О. Одинак

З оригіналом згідно: