Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 489/2890/15-ц

провадження № 61-5571св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_1, Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Лівінського І. В., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 25 березня 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс» (далі - ТОВ «ПростоФінанс») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 7, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15 300 грн, які зобов'язувався повертати частинами згідно з умовами договору і графіком.

18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфеля, внаслідок якого позивач набув право вимоги заборгованості за зазначеним вище кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 10 березня 2015 року утворилась заборгованість, яка складала 36 074 грн 81 коп., з яких: 13 065 грн 96 грн заборгованості за кредитом, 3 797 грн 85 коп. заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом, 16 218 грн комісії та 2 993 грн штрафу.

Ураховуючи викладене, ТОВ «Кредитні ініціативи» просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь 36 074 грн 81 коп.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля недійсним.

Позов мотивовано тим, що 18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфеля, внаслідок якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги заборгованості за зазначеним вище кредитним договором. Позивач за зустрічним позовом посилався на невідповідність вимогам закону договору купівлі-продажу кредитного портфеля та неповідомлення його про укладення зазначеного договору.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати договір від 18 травня 2012 року купівлі-продажу кредитного портфеля укладений між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року у складі судді Тихонової Н. С. у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з указаним позовом з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд виходив з того, що указані ОСОБА_1 обставини не є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М., апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 13 365 грн 74 коп. заборгованості за кредитним договором № 7, укладеним 25 березня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1, яка складається: із 2 961 грн 74 коп заборгованості зі сплати процентів та 10 404 грн заборгованості зі сплати комісії. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року залишено без змін.

Скасовуючи рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» та ухвалюючи в цій частині нове рішення, апеляційний суд виходив з того, що у зв'язку з неповерненням суми кредиту вчасно позивач має підстави для нарахування й отримання процентів за користування кредитними коштами та комісії за весь час користування кредитними коштами, але в межах визначеної законом позовної давності - три роки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцова В. О., Ізмайлової Т. Л., Мостової Г. І., Кадєтової О.В., Наумчука М. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 17 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, направляючи справу на новий розгляд, вказав, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а тому ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом про стягнення суми кредиту з пропуском визначеного законом строку звернення.

Разом з тим, стягуючи з відповідача заборгованість за процентами та комісією з 30 квітня 2012 року, апеляційний суд не звернув уваги на те, що право вимагати повернення цієї заборгованості виникає у кредитора за умови, якщо ним дотримано строк позовної давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року в частині позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 13 488 грн 56 коп. заборгованості станом на 10 березня 2015 року за кредитним договором від 25 березня 2008 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що сплив позовної давності за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 7 не позбавляє ТОВ «Кредитні ініціативи» права на стягнення процентів та комісії як щомісячних платежів, нарахованих у межах позовної давності, тобто з 30 квітня 2012 року по 15 березня 2015 року.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи», оскільки позивач пропустив строк позовної давності. Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Також суд апеляційної інстанції не врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року справу за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним договору призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання договору купівлі-продажу кредитного портфеля недійсним не оскаржується, тому в цій частині рішення не переглядається.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 березня 2008 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 7, за умовами якого ОСОБА_1 отримав 15 300 грн, які зобов'язався повернути до 10 квітня 2010 року частинами згідно з графіком, зі сплатою 8 % річних за користування кредитом, а також щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 2 % (а. с. 5-6, 8).

Відповідно до пункту 3.5. кредитного договору сума кредиту, сума процентів за користування ним та сума комісії за управління кредитом складає повну заборгованість та підлягає сплаті шляхом здійснення щомісячних платежів, кількість яких відповідає кількості платіжних періодів. Всі щомісячні платежі зазначені в графіку платежів. Щомісячні платежі повинні здійснюватись позичальником відповідно до графіка погашення кредиту та повинні бути отримані кредитодавцем не пізніше відповідної дати щомісячного платежу, зазначеної в графіку. Щомісячний платіж у відповідності з графіком включає в себе відповідну частину суми кредиту, проценти за користування кредитом та комісію за управління ним, які підлягають погашенню позичальником у відповідному платіжному періоді.

Пунктом 3.6 кредитного договору визначено, що кожний щомісячний платіж повинен бути отриманий кредитодавцем протягом відповідного платіжного періоду не пізніше відповідної кінцевої дати щомісячного платежу, зазначеної в графіку платежів - не пізніше 10 числа місяця у відповідному платіжному періоді.

Відповідно до пункту 5.3. кредитного договору наслідком невиконання або неналежного виконання позичальником грошових зобов'язань щодо сплати щомісячних платежів є право кредитодавця вимагати сплати неустойки (штрафу) в розмірі 20 % від повної суми щомісячного платежу, зобов'язання по сплаті якого порушено позичальником.

За правилами пункту 6.1. кредитного договору він діє до повного повернення позичальником заборгованості та до повного виконання будь-яких інших зобов'язань, прийнятих позичальником за умовами договору.

Останній платіж у розмірі 99 грн за кредитним договором ОСОБА_1 сплатив 02 грудня 2009 року (а. с. 25).

18 травня 2012 року між ТОВ «ПростоФінанс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, внаслідок якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло право вимоги за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 7, укладеним між ТОВ «ПростоФінанс» та ОСОБА_1

03 липня 2015 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування позовної давності (а. с. 59).

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), в якій зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Апеляційним судом установлений факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 10 квітня 2010 року, то починаючи з 11 квітня 2010 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом, тому до вимог позивача про стягнення процентів за період з 30 квітня 2012 року по 10 березня 2015 року позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є необґрунтованими.

З урахуванням того, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 вніс 02 грудня 2009 року, а з позовом до суду ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося у квітні 2015 року, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи».

Також колегія суддів не може погодитися з висновком суду апеляційної інстанції щодо нарахування та стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» комісії за управління кредитом, передбаченої пунктом 1.7. кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, ТОВ «Кредитні ініціативи» не зазначило, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, тому це рішення необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 вересня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк