ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» серпня 2019 року

м. Харків

справа № 642/4659/19-ц

провадження № 22ц/818/4079/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 липня 2019 року в складі судді Шрамко Л.Л.

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 липня 2019 року позовну заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_2 повернуто позивачам.

Не погоджуючись з ухвалою судді суду першої інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника подали апеляційну скаргу, в якій просили ухвалу судді скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважали, що суддя суду першої інстанції дійшов помилкового висновку про зловживання ними своїми процесуальними правами у зв`язку з поданням декількох позовів до одного й того ж відповідача, оскільки суду не було достоменно відомо, якими є предмет та підстави позову, поданого ними в рамках іншої справи; що позовну заяву у справі №642/4240/19, на існування якої посилався суд першої інстанції при поверненні позовної заяви, також повернуто позивачам. Отже, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні будь-які їхні позови на розгляді суду; що оскаржуваною ухвалою їх позбавлено права на доступ до правосуддя.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 необхідно задовольнити, ухвалу судді суду першої інстанції скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачами подано два позови до одних і тих самих відповідачів, з тим самим предметом та з тих самих підстав, тому подання позову у цій справі є зловживанням процесуальними правами, що дає суду підстави для повернення позовної заяви.

Однак, з таким висновком судді суду першої інстанції погодитись неможливо з наступних підстав.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом частин 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Зазначені норми права свідчать про те, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу способами, які не заборонені законом, перелік яких не є вичерпним.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У справі "Церква села Сосулівка проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює "право на суд", в якому право на доступ до суду - право порушити провадження у судах щодо прав та обов`язків цивільного характеру - становить тільки один з його аспектів (див. "Голдер проти Об`єднаного Королівства", рішення від 21 лютого 1975 року, Серія A, N 18, ст. 18, п. 36). Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (див. "Беллет проти Франції", рішення від 4 грудня 1995 року, Серія A, N 333-Б, ст. 42, п. 36).

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Таким чином, Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з того, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Наведені положення свідчать про те, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Між тим, необхідно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки існує міра свободи, міра можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Так, цивільне процесуальне законодавство містить застереження щодо заборони учасникам судового процесу зловживати наданими їм процесуальними правами.

Зокрема, стаття 44 ЦПК України передбачає, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Зловживання процесуальними правами - це особливий вид юридично значущої поведінки, яка полягає у діях (бездіяльності) учасника процесу, що суперечать завданням цивільного судочинства.

Пунктом 2 частини 1 статті 44 ЦПК України передбачено, що суд може визнати зловживанням процесуальними правами подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Згідно частини 3 статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Матеріали справи свідчать про те, що у липні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через представника звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

У позовній заяві на виконання вимог пункту 10 частини 3 статті 175 ЦПК України зазначено, що іншого позову (позовів) до цих же відповідачів з тим самим предметом та з тих самих підстав не подано.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суддею суду першої інстанції встановлено, що 21 червня 2019 року позивачами через представника подано до Ленінського районного суду м. Харкова позов до тих самих відповідачів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Також, встановлено, що зазначена позовна заява передана у провадження судді Вікторова В.В., номер справи 642/4240/19, та залишена без руху.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що позовна заява у справі №642/4240/19 ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 липня 2019 року повернута позивачам.

Повертаючи позовну заяву з тих підстав, що позивачами подано декілька позовів до тих самих відповідачів, суддя першої інстанції не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 подано декілька позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, що свідчить про зловживання ними своїми процесуальними правами, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, та в чому така маніпуляція полягає.

Висновок суду щодо наявності в провадженні іншого судді того ж суду позову ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, який ухвалою судді від 26 червня 2019 року залишено без руху та надано позивачам строк на усунення недоліків, є безпідставним, оскільки зі змісту зазначеної ухвали неможливо встановити, чи є подані позови тотожними, чи заявлені у них одні й ті ж самі вимоги, та чи обґрунтовані вони тими ж самими або аналогічними обставинами.

Крім того, як зазначено вище, ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 липня 2019 року цей позов повернуто позивачам.

За таких умов підстави вважати, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали судді суду першої інстанції Туняном Гамлетом, ОСОБА_2 , окрім даного позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , подано до Ленінського районного суду м. Харкова чи інших судів позови до цих же відповідачів з аналогічним предметом та з аналогічних підстав, відсутні.

Помилково кваліфікуючи подання позовної заяви в цій справі як зловживання процесуальними правами та повертаючи її, суд позбавив позивачів гарантованого законом права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право доступу до суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала про повернення позивачам позовної заяви є передчасною, постановлена суддею з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року визначено, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Оскільки наразі вирішується процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо стягнення судового збору за розгляд апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст.379, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 09 липня 2019 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.