Провадження № 22-ц/812/36/19 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

17 січня 2019 року м. Миколаїв

справа № 487/6052/16-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Андрієнко Л.Д.,

переглянувши в апеляційному порядку цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2, ОСОБА_3

про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 27 грудня 2016 року суддею Щербиною С.В. в приміщенні цього ж суду (дата складання повного судового рішення не зазначена),

У С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач зазначав, що 11 червня 2016 року надав у позику ОСОБА_2 3 375 000 грн., що еквівалентно 135 000 доларам США на строк до 11 липня 2016 року. Позика оформлена розпискою боржника. Того ж дня на забезпечення виконання позикових зобов'язань укладено договір поруки з ОСОБА_3, яким останній поручився відповідати за виконання ОСОБА_2 зобов'язання у розмірі 300 000 грн.

Посилаючись на невиконання боржником позикових зобов'язань, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 3 375 000 грн., в тому числі з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно - 300 000 грн.

Відповідач ОСОБА_2, діючи через свого представника, позов не визнав, посилаючись на те, що з позикодавцем та поручителем він не знайомий, грошей не позичав, у розписці не його підпис та паспортні дані, а зі змісту розписки не вбачається валюта позики.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 квітня 2017 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 3 075 000 грн., а з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно - 300 000 грн. Також змінено рішення в частині розподілу судових витрат.

30 жовтня 2018 року з апеляційною скаргою на судове рішення звернулась ОСОБА_4 Апелянт посилалась на те, що на час укладення договору позики перебувала у шлюбі з позичальником, але згоди на його укладення не давала. ОСОБА_2 договору позики не укладав, грошей не отримував, розписку складено не ним, а іншою особою, в матеріалах справи відсутній оригінал розписки. Вважає порушеними свої права співвласника майна, на яке звернуте стягнення за судовим рішенням.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 3-6 том ІІ) ОСОБА_1, діючи через свого представника, просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Позивач посилався на те, що з 2016 року ОСОБА_4 знала про стягнення боргу за договором позики, намагалась через суд визнати за собою право власності на майно, на яке накладено арешт. Порушень вимог статті 65 СК, на що посилається апелянт, він не вбачає, а інші доводи апеляційної скарги суперечать матеріалам справи.

Судове засідання апеляційного суду проведено в режимі відеоконференції, в якій приймала участь апелянт ОСОБА_4 Сторони спору про час та місце судового засідання повідомлялись у передбачений законом спосіб. Відповідач ОСОБА_3 подав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.19 том 2). Відповідач ОСОБА_5 знаходиться в розшуку та повідомлявся про розгляд справи в порядку статті 128 ЦПК шляхом публікації оголошення на вебсайті судової влади України (а.с.23 том 2). Справу розглянуто у відсутності сторін.

Заслухавши пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 ЦК також передбачає право кожної особи на захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту наведених норм права та відповідно до усталеної судової практики Верховного Суду України право на позов (звернення до суду) в особи виникає лише тоді, коли її право, свобода чи інтерес або порушені, або невизнані, або оспорюються.

Отже, право на звернення до суду за захистом наділена особа, зокрема, в разі порушення саме її прав, свобод чи інтересів. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову (постанова Верховного Суду України від 9 грудня 2015 року у справі № 6-849цс15, постанова від 25 грудня 2013 року у справі № 6-84цс14).

Право на судовий захист забезпечується як правом на позов, так і правом на оскарження судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 352 ЦПК право апеляційного оскарження належить, зокрема, особам, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки.

Застосовуючи аналогічний підхід до визначення підстав права на апеляційне оскарження, можна дійти висновку, що апеляційному перегляду підлягають судові рішення, які порушують права як учасників справи, так і інших осіб, прав яких воно дійсно стосується.

Судом встановлено, що 11 червня 2016 року між ОСОБА_2, як позичальником, та ОСОБА_1, як позикодавцем, укладено договір позики на суму 3 375 000 грн., що еквівалентно 135 000 доларам США, на строк до 11 липня 2016 року. Цей факт зафіксовано розпискою, складеною та підписаною ОСОБА_2 (а.с. 158 том ІІ).

Того ж числа між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в письмовій формі укладено договір поруки, яким визначено обсяг відповідальності поручителя, порядок виконання ним зобов'язань та інші умови (а.с. 5 том І).

Зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 не виконав, позичені кошти ОСОБА_1 не повернув.

З 31 жовтня 2012 року ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Шлюб між ними розірвано рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 15 березня 2017 року (а.с. 7-12 том ІІ).

Звертаючись з апеляційною скаргою на судове рішення, ОСОБА_4 обгрунтовує порушення своїх прав тим, що вона не давала згоду на укладення чоловіком договору позики всуперечь вимогам статті 65 СК, а на виконання цього рішення державна виконавча служба передає стягувачу майно, яке є спільною власністю подружжя, що порушує її права співвласника.

Проте статтею 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина 2). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина 3). Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина 4).

Отже, за правилами зазначеної норми права договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 на наявність обов'язків ОСОБА_4 за договором позики не посилався.

При вирішенні спору суд не досліджував обставини відповідальності дружини, не встановлював цих обставин і при вирішенні вимог ОСОБА_1 судовим рішенням

Відсутні посилання на ці обставини і в апеляційній скарзі ОСОБА_4

Доводи апелянта про те, що порушені її права співвласника зверненням стягнення на спільне майно, правового значення не мають, оскільки питання щодо звернення стягнення на майно судом не вирішувалось та виходить за межі спору, розглянутого судом.

Спір виник на стадії його виконання та може бути вирішений за іншими правилами цивільного або адміністративного судочинства.

До того ж рішенням апеляційного суду Херсонської області від 26 жовтня 2017 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову про визнання спільною власністю майна, на яке накладено арешт на забезпечення позову (а.с. 7-12 том ІІ).

Отже з матеріалів справи, доводів апеляційної скарги та пояснень апелянта в суді апеляційної інстанції не вбачається порушень їх прав рішенням суду, яким встановлені обов'язки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за договором позики.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 362 ЦПК суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та(або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або обов'язки такої особи не вирішувалось.

Отже апеляційний суд вважає встановленими обставини, які є підставою для закриття апеляційного провадження.

Керуючись частиною 2 статті 362 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2016 року закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної ухвали.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повну ухвалу складено 18 січня 2019 року.