Справа № 729/104/17
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 листопада 2019 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Демченко Л.М.,

за участю секретарів Савости К.Ю., Ященко Л.В., Горлач Д.А., Іллюши Т.Л.,

позивачки ОСОБА_1 ,

відповідачок ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бобровиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на майно,

У С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до відповідачів про визнання права власності на майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20.07.2016 року встановлено, що вона з 01.01.2004 року проживала однією сім`єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . За час проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, було набуто у власність та зареєстровано право власності за ОСОБА_6 на наступне майно: 28.09.2006 року - на автокран УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 23.12.2010 року - на навантажувач колісний АМКАДОР 325-01, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; 15.02.2014 року - на легковий автомобіль ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; 18.02.2014 року - на квартиру АДРЕСА_2 . Вищезазначене майно набуте ОСОБА_6 за час проживання однією сім`єю з нею як чоловіка та дружини, відтак воно є спільною сумісною власністю подружжя, тому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину вищепереліченого майна. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.03.2014 року, ОСОБА_6 було приватизовано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці знаходиться будинок, який було збудовано за час перебування в шлюбі та право власності на Ѕ частину якого визнане за нею рішенням Бобровицького районного суду, а тому також просить визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки. Крім того, протягом 2010-2011 років за рахунок коштів сімейного бюджету покійним чоловіком в акціонерів ЗАТ «Агропромбуд-1» було здійснено викуп акцій товариства в результаті чого він став єдиним власником акцій підприємства, яке 27.04.2012 року було перетворене в ПрАТ «Агропромбуд-1», а 25.10.2013 року - в ТОВ «Хруп-2000», державну реєстрацію якого здійснено 19.11.2013 року. У зв`язку з тим, що викуп акцій акціонерного товариства її чоловіком та перетворення акціонерного товариства на товариство з обмеженою відповідальністю було здійснено під час їх спільного проживання та з урахуванням принципу презумпції права спільної сумісної власності, вважає, що вона має право на Ѕ частину у статутному капіталі ТОВ «Хруп-2000», а тому просить визнати за нею право власності на Ѕ частину статутного капіталу товариства.

Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнали повністю та не заперечували проти їх задоволення. Пояснили, що їх мати, позивачка в справі, ОСОБА_1 , та покійний батько ОСОБА_6 проживали разом та за час перебування в шлюбі придбавали майно, яке зазначено в позовній заяві. У них був спільний бюджет, за кошти якого придбавалось майно. Хоч батько і мав більший дохід, але мати також приймала участь у купівлі майна та внесенні коштів на погашення кредитів. Все майно придбавалось в інтересах сім`ї.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому засіданні 14.06.2017 року позовні вимоги не визнала та вказала, що її батько та мати не проживали разом та не вели спільне господарство. Автокран її батько придбав за готівкові кошти, частину грошей для придбання навантажувача, легкового автомобіля та квартири ОСОБА_6 було взято в кредит, який ним особисто виплачувався. Частину грошових коштів для купівлі акцій господарського товариства батько отримав від продажу власної земельної ділянки, а решту грошових коштів позичав у інших людей. Її мати, позивачка в справі, жодним чином не брала участі у придбанні вказаного майна. В подальшому розгляд справи проводився без участі відповідачки. Її представник в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину земельної ділянки на якій розташований житловий будинок в якому проживає позивачка і Ѕ частина якого належить їй. Щодо іншого спірного майна, вважає, що воно придбане за особисті кошти ОСОБА_6 , дохід позивачки на час набуття права власності на майно був значно меншим від доходу чоловіка, а отже воно не є спільним майном, а тому необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині. Крім того зазначив, що статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю «Хруп-2000» є власністю господарського товариства, тому позивачка має право претендувати лише на частку отриманого товариством доходу, а не на частку у статутному капіталі і тільки у разі доведення, що статутний капітал створений за рахунок спільних коштів, а відповідних доказів ОСОБА_1 не надала, як не надала доказів і про те, що навантажувач колісний АМКАДОР був придбаний за спільні кошти. Вказаний навантажувач придбаний особисто ФОП ОСОБА_6 , за кошти отримані від підприємницької діяльності та використовувався ним безпосередньо для здійснення такої діяльності, а тому безпідставно визнавати за позивачкою право власності на Ѕ частину транспортного засобу.

Ухвалою суду від 14 червня 2017 року прийнята відмова позивачки ОСОБА_1 від позовних вимог про визнання права власності на майно в частині вимог до ОСОБА_7 ( т. 1 а.с. 234).

Допитані в судовому засіданні 14.06.2017 року свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , показали, що після розірвання шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_1 разом не проживали, не підтримували шлюбні відносини та не мали спільного бюджету. Майно, право власності на Ѕ частину якого позивачка просить визнати за нею, покійний ОСОБА_6 придбав за власні кошти, які отримував у позику та кредит. ОСОБА_1 участі у придбанні майна не брала.

Свідок ОСОБА_7 , допитана в судовому засіданні зазначила, що її мати, позивачка в справі та батько ОСОБА_6 до смерті останнього підтримували шлюбні відносини та вели спільне господарство. Кошти для погашення кредитів, які батько брав для придбання майна в інтересах сім`ї вносилися ними спільно.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, відповідачок, представника відповідачки ОСОБА_4 , свідків, суд приходить до такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (а.с.59).

Згідно ст. ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З копії спадкової справи №160/2016, заведеної після смерті ОСОБА_6 видно, що з заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулися доньки спадкодавця - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 .

Рішенням Бобровицького районного суду Чернігівської області від 20.07.2016 року встановлено факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини позивачки та ОСОБА_6 , без реєстрації шлюбу як чоловіка та дружини з 01.01.2004 року по 21.12.2015 року . Визнано за ОСОБА_1 , право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.7-11). Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 12.06.2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вищезазначене рішення було відмовлено, постановою Верховного суду від 05.09.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду залишено без задоволення (т. 2 а.с.162-165). Рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

Відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

08.12, 12.12.2016 року, 10.01.2017 року ОСОБА_1 зверталась до Бобровицької районної державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 та про реєстрацію за нею права власності на Ѕ частину: автокрану УРАЛ-4320; навантажувача колісного АМКАДОР 325-01; легкового автомобіля ЗАЗ VIDA; квартири АДРЕСА_2 ; земельної ділянки АДРЕСА_1 та статутного фонду ТОВ « Хруп-200».

Постановами державного нотаріуса Романенко Н.М. від 09.12., 14.12. 2016 року та 16.01.2017 року ОСОБА_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину та свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, а саме на Ѕ частину вищевказаного майна відмовлено. ( т.1 а.с. 107-110).

В зв`язку з чим остання звертається до суду про визнання права власності на Ѕ частину вищезазначеного майна, посилаючись на те, що воно придбане за спільні кошти подружжя.

Згідно дослідженого в судовому засіданні свідоцтва про право власності, і/н 19665107 від 28.03.2014 року, ОСОБА_6 належала земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд АДРЕСА_1 ( т. а.с.13).

Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що уразі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Враховуючи викладене вище та те, що згідно рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області за ОСОБА_1 визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому до неї перейшло право власності і на Ѕ частину земельної ділянки, розташованої за вищезазначеною адресою, про що не заперечувалось відповідачками та представником відповідачки ОСОБА_4 , - ОСОБА_5 .

Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності на Ѕ частину земельної ділянки підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину автокрану УРАЛ-4320, легкового автомобіля ЗАЗ VIDA та квартири АДРЕСА_2 , необхідно зазначити таке.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 70 СК України частки майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є рівними.

У відповідності, до позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 в період проживання із ОСОБА_1 з 01.01.2004 року по 21.12.2015 року, як чоловік та дружина, 28.09.2006 року набув у власність автокран «Урал», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с.16).

З досліджених в судовому засіданні відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України про суми виплачених доходів, у 2006 році ОСОБА_6 отримав заробітну плату за основним місцем роботи в ДП «Остерський лісгосп» у сумі 11521, 25 грн. (т.1, а.с.184). При цьому, ОСОБА_1 в 2006 році отримувала пенсію, загальна сума якої за рік склала 8368, 03 грн., а також заробітну плату в кооперативі «Будівельник - 259» у сумі 5421 грн. ( т. 1 а.с. 206, 211).

На час набуття у власність автокрану подружжя мало рівноцінний дохід і у суду відсутні підстави вважати, що вказаний автокран було придбано ОСОБА_6 за особисті кошти. Отже суд вважає, що він був придбаний за кошти подружжя і є їх спільною сумісною власністю, і позивачка має право на Ѕ його частину.

За загальним принципом, викладеним в ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.02.2014 року, і/н 17922225 ОСОБА_6 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 ( т. 1 а.с.11).

18.09.2012 року ОСОБА_6 та Приватне акціонерне товариство «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна» уклали договір №14Б/181/07/2010 про участь у Фонді фінансування будівництва квартири в будинку по АДРЕСА_2 ( т. 1 а.с. 88-99).

На виконання умов договору, ОСОБА_6 сплатив 209 385 грн. «Фінансова компанія «Княгиня Ярославна», що підтверджується наданими позивачкою квитанціями № 68 від 18.09.2012 року, №39 від 21.09.2012 року, №5 від 25.09.2012 року, №88 від 16.10.2012 року , №46 від 13.11.2012 року, №68 від 06.11.2012 року та випискою по особовому рахунку в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ( т. 2 а.с. 129 - 153)

Також 23.11.2012 року ОСОБА_6 уклав з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №00105331 згідно якого отримав кредит у сумі 100 000 грн. з метою отримання у власність об`єкта інвестування - квартири АДРЕСА_2 згідно договору №14Б/181/07/2010 про участь у Фонді фінансування будівництва від 18.09.2012 року, укладеного між ним та ПАТ «ФК «Княгиня Ярославна». Термін погашення кредиту згідно договору - 22.02.2013 року ( т. 2 а.с.117- 128). Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_6 виконав в повному обсязі, вчасно сплативши банку отримані кредитні кошти, що підтверджується випискою по особовому рахунку, відкритому в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» ( т.2 а.с.129-154).

Свідоцтвом №14Б/181/07/2010 про участь у Фонді фінансування будівництва №07 ПАТ ФК «Княгиня Ярославна» підтверджується, до довірителем ОСОБА_6 на виконання договору було передано 309 385 грн. ( т.2 а.с. 208).

Таким чином, право власності на зазначену квартиру ОСОБА_6 отримав після виконання умов укладеного договору.

Сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що в зазначеній квартирі на даний час проживає дочка ОСОБА_1 та ОСОБА_6 - ОСОБА_3 та те, що купівля вказаного нерухомого майна здійснювалась саме в інтересах сім`ї.

З наданих позивачкою квитанцій видно, що більша частина коштів за спірну квартиру в сумі 209 385 грн. сплачена готівкою, в період спільного проживання подружжя, а інша частина сплачена за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_6 . Відповідачки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_7 підтвердили, що фінансування будівництва квартири здійснювалось за спільні кошти батьків, для однієї з дочок, тому суд вважає, що вказана квартира також є спільною власністю подружжя, а позивачка має права на Ѕ її частину.

Заперечуючи щодо придбання квартири за спільні кошти батьків відповідачка ОСОБА_4 не надала суду на підтвердження своїх заперечень жодних доказів, всупереч вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України. Не приймаючи до уваги доводи ОСОБА_4 , суд вважає за необхідне зазначити, що якщо на час придбання в шлюбі майна використовуються запозичені кошти одним з подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі № 6-486 цс16, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержаний за рахунок останніх автомобіль, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Згідно досліджених матеріалів справи легковий автомобіль марки ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 був придбаний за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_6 в ПАТ «Ідея Банк» за договором №910.26380 від 17.02.2014 року. Предметом вказаного договору було фінансування купівлі транспортного засобу марки ЗАЗ, моделі VIDA. Свої обов`язки за договором ОСОБА_6 виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по його особовому рахунку, відкритому в ПАТ «Ідея Банк» ( т.2, а.с.61-71).

Хоча на дату придбання автомобіля дохід ОСОБА_6 перевищував дохід ОСОБА_1 , яка на той час отримувала лише пенсійні виплати, але займалась домашнім господарством, суд, керуючись загальним принципом, викладеним в ст. 60 СК України, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену вище вважає, що даний транспортний засіб також є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на Ѕ його частину.

Згідно дослідженого в судовому засіданні рахунку-фактури №ТОВ-001079 від 15.09.2010 року, ОСОБА_6 придбав у ТОВ «Техноторг» навантажувач АМКАДОР 325-01 за 380 000 грн. (а.с.100).

Відповідно до довідки Ніжинської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Чернігівській області №58/10/25-03-08-012 від 10.07.2017 року, дохід ОСОБА_6 за 2010 рік складав 409918, 81 грн.(т.2, а.с. 72). При цьому ОСОБА_1 в цей період мала дохід, отримуючи пенсію, що підтверджується довідкою управління ПФУ в Бобровицькому районі №128/1448/02 від 11.05.2017 року.

Навантажувач АМКАДОР 325-01 ОСОБА_6 також був придбаний в період шлюбу із ОСОБА_1 та за кошти, отримані в кредит, що не заперечувалося сторонами в справі, тому суд з урахуванням вимог ст. 60 СК України вважає, що вказаний навантажувач також має статус спільної сумісної власності подружжя.

Разом з цим, при вирішенні питання щодо наявності у ОСОБА_1 права на частку у даному майні, суд враховує те, що навантажувач придбавався ОСОБА_6 як фізичною особою-підприємцем за спільні кошти подружжя для безпосереднього здійснення ним господарської діяльності.

Як встановлено в судовому засіданні навантажувач колісний АМКАДОР 325-01, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_6 використовував для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання доходу, що також не заперечувалося сторонами у справі. На час придбання вказаного навантажувача ОСОБА_6 був фізичною особою-підприємцем, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на облік як фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 було взято 01.02.2008 року ( т.1, а.с.144).

Суд звертає увагу на те, що згідно позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 22.11.2018 року у справі №389/3345/15-ц, одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Враховуючи те, що навантажувач Амкадор був придбаний безпосередньо для здійснення підприємницької діяльності, право ОСОБА_1 на його частку трансформувалося у право виплати половини вартості внесеного майна, а не право власності на саме майно або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки, ОСОБА_1 заявила вимоги про визнання права власності на 1/2 частину навантажувача, а не на одержання половини вартості внесеного майна та з урахуванням того, що суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, тому вважає, що вимога щодо визнання права на Ѕ частину вказаного вище майна за ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

При вирішенні питання щодо позовної вимоги про визнання права власності на Ѕ частину статутного капіталу ТОВ «Хруп-200» суд виходить із такого.

Обґрунтовуючи дану позовну вимогу позивачка посилалась на те, що протягом декількох років її покійним чоловіком за рахунок коштів сімейного бюджету здійснювалася купівля акцій ЗАТ «Агропромбуд-1», яке в подальшому було перетворено в ПП «Агропромбуд-1», ПрАТ «Агропромбуд-1» та на ТОВ «Хруп-200», тому статутний капітал товариства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як було встановлено в судовому засіданні ТОВ «Хруп-2000» є правонаступником ПрАТ «Агропромбуд-1» в результаті припинення ПрАТ «Агропромбуд-1» шляхом перетворення в ТОВ «Хруп-2000» на підставі рішення акціонера ПрАТ «Агропромбуд-1» від 19.07.2013 року та рішення засновника ТОВ «Хруп-2000» від 25.10.2013 року». Частка померлого ОСОБА_6 у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, засновником якого він був становила 100 % та складала 379600, 00 грн. Як видно із п 7.1. Статуту ТОВ «Хруп-2000», статутний капітал товариства сформовано у відповідності з діючим законодавством України під час діяльності ПрАТ «Агропромбуд-1», правонаступником якого є товариство (а.с.17-19).

Рішенням №1 від 27.04.2012 року ЗАТ «Агропромбуд» було перейменоване на ПрАТ «Агропромбуд-1» (а.с.38).

В розділі 6 статуту ПрАТ «Агропромбуд-1» визначено, що статутний капітал товариства утворюється з вартості вкладів акціонерів внесених внаслідок придбання ними акцій. На дату затвердження нової редакції статуту (27.04.2012 року) 100 % акцій ( 379 600 акцій номінальною вартістю 1 грн. за штуку) належать ОСОБА_6 (а.с.31-34).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як вбачається з вимог ст. 113 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Разом із тим з урахуванням положень ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариствачастки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників.

За роз`ясненнями п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якого вклад до статутного фонду господарського товариства не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч ст. 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильнозастосованою.

У зв`язку з викладеним грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання.

Відтак, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. І вказана правова позиці висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.06.2015 року у справі № 6-38цс15 та в постанові Верховного Суду від 13.03.2019 року у справі № 61-40676 св 18.

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. При цьому один із подружжя, який є його засновником реалізує відповідне майнове право шляхом управління товариством, а інший набуває право вимоги виплати йому певних сум у разі поділу майна подружжя.

З урахуванням того, що статутний капітал господарського товариства є власністю такого товариства, а також те, що ОСОБА_1 , з вимогою на виплату частини вартості внеску до статутного капіталу господарського товариства не зверталася, позовна вимога про визнання за нею права на Ѕ частину статутного капіталу ТОВ «Хруп-200» задоволенню не підлягає.

Доводи відповідачки ОСОБА_4 , та її представника ОСОБА_5 , про те, що навантажувач та статутний капітал ТОВ « Хруп 2000», як і інше майно, крім земельної ділянки, придбане за особисті кошти покійного ОСОБА_6 не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами.

Також не можуть бути взяті до уваги заперечення відповідачкою та її представником факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, оскільки допитані в судовому засіданні свідки не дали чітких пояснень з даного приводу, а рішенням місцевого суду, яке набрало законної сили встановлено цей факт.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, з відповідачів на її користь підлягає стягненню сума сплаченого судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76- 81, 82, 89, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 113, 115, 191,325, 346, 368, 377, 1216, 1218, 1226 ЦК України, ст. 57,60, 61, 63, 65 70, 71, 74 СК України, ст. ст. 1, 80, 85 ГК України, ст. 120 ЗК України,

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину автокрану УРАЛ-4320, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину легкового автомобіля ЗАЗ VIDA, реєстраційний номер НОМЕР_3 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд загальною площею 0,1 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :010:6012.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в повернення судового збору з кожної по 1082 (одній тисячі вісімдесят дві ) гривні 10 коп.

Найменування сторін: позивачка - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_7 ); відповідачі: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Чернігівського апеляційного суду через Бобровицький районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.М.Демченко