КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/134/2019 Доповідач у суді ІІ інстанції ІгнатченкоН.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів : Олійника В.І., Кулішенка Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання - Черниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи його тим, що 15 грудня 2015 року він передав ОСОБА_3 у борг грошові кошти в розмірі 400 000 дол. США, що за курсом НБУ складало 9 524 000 грн., строком до 1 серпня 2016 року, про що між ними було укладено договір позики. Факт одержання позичальником грошей у зазначеному розмірі підтверджується підписанням сторонами цього договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики в частині повернення 200 000 грн. 15 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1. Посилаючись на порушення відповідачами своїх зобов'язань щодо своєчасного повернення грошових коштів, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за договором позики від 15 грудня 2015 року в розмірі 12 078 400 грн., з яких: 10 032 000 грн. основна сума боргу та 2 046 400 грн. сума штрафу, стягнути з ОСОБА_5 на свою користь забезпечену договором поруки № 1 від 15 грудня 2015 року частину заборгованості в розмірі 200 000 грн. та стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 6 890 грн. судового збору.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 лютого 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 15 грудня 2015 року в розмірі 12 078 400 грн., з яких: 10 032 000 грн. сума боргу та 2 046 400 грн. штрафу.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 200 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 6 890 грн. судового збору, стягнувши з ОСОБА_3 6 777,69 грн., а з ОСОБА_5 112,31 грн.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 червня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, відповідач ОСОБА_3, через представника за довіреністю - ОСОБА_6, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині стягнення з нього заборгованості, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_3 не знайомий з ОСОБА_4 і жодних договорів, в тому числі договору позики від 15 грудня 2015 року, з ним не укладав, вказаний договір не підписував і коштів не отримував. За відсутності доказів передачі грошей за договором позики, зазначений договір вважається неукладеним, а отже не породжує правових наслідків та не потребує визнання його недійсним. Зважаючи, що розгляд справи було проведено в заочному порядку без належного повідомлення відповідача, він був позбавлений можливості надати суду свої докази, навести міркування та заявити клопотання про призначення експертизи, тощо.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

За правилом частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 15 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач (позикодавець) передав, а відповідач (позичальник) отримав у борг грошові кошти в розмірі 400 000 дол. США, що за курсом НБУ на день укладення цього договору (1 долар США - 23 грн. 81 коп.) складало 9 524 000 грн., а також зобов'язався повернути позику безпроцентно до 1 серпня 2016 року.

Пунктом 10 договору позики установлено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

Згідно із пунктами 9, 9.1. договору позики, підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики. Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Відповідно до пункту 4 договору позики, позичальник зобов'язується повернути позикодавцю позику в строк та на умовах, передбачених цим договором.

За прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 20% від несвоєчасно поверненої суми (пункт 6.1. договору позики).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики 15 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1, згідно якого останній поручився перед кредитором за виконання ОСОБА_3 свого зобов'язання за договором позики від 15 грудня 2015 року щодо повернення позики у розмірі 400 000 дол. США, що за курсом НБУ на день укладання цього договору складало 9 524 000 грн., у строк до 1 серпня 2016 року.

Поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно основного договору у сумі, що дорівнює 200 000 грн. (пункту 2.2. договору поруки).

Встановлено, що у визначений в договорі позики строк відповідач ОСОБА_3 отримані ним грошові кошти не повернув.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (пункт 2 частини 1 статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині 2 статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, відповідно до вимог наведених норм закону між сторонами було укладено договір позики на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, який місить зобов'язання позичальника повернути позикодавцю визначену суму грошей, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов'язання, передбаченого частиною 1 статті 1046 ЦК України і є належними доказами укладення між сторонами позики вказаної грошової суми. Така форма надана договору за бажанням сторін.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частини 2 статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Окрім того, виходячи зі змісту статтей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції, з урахуванням наведених норм закону, дійшов правильного висновку, що відповідачем ОСОБА_3 порушено зобов'язання щодо своєчасного повернення боргу за договором позики, а тому з нього на користь позивача ОСОБА_4 підлягають до стягнення грошові кошти в сумі, яка дорівнює розміру зобов'язання та нарахованого штрафу за прострочення повернення позики в загальному розмірі 12 078 400 грн., з яких: 10 032 000 грн. основна сума боргу та 2 046 400 грн. сума штрафу, що на день пред'явлення позову за офіційним курсом НБУ становило 480 000 дол. США.

Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи відбувався без належного повідомлення відповідача, вказаний вище договір позики він не підписував і коштів не отримував не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах та є формальними міркуваннями представника відповідача.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною 4 статті 81 ЦПК України, рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням ОСОБА_3 ухвалою Апеляційного суду Київської області від 6 вересня 2017 року, який на підставі Указу Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 ліквідовано, у справі було призначено судову технічно-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експерту КНДІСЕ.

За результатом проведення судової почеркознавчої експертизи було складено висновок експерта № 17539/17540/17-32 від 28 листопада 2017 року, а за результатом проведення судової технічної експертизи документів - висновок експертів № 17538/17-34/21666?21669/18-34/21670?21672/18-31 від 11 жовтня 2018 року.

За висновком експерта КНДІСЕ № 17539/17540/17-32 від 28 листопада 2017 року, 1) підпис від імені ОСОБА_3 в договорі позики від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в розділі цього договору «Підписи сторін» в графі «Позичальник» виконано рукописним способом, а саме кульковою ручкою, без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

2) Підпис від імені ОСОБА_3 в договорі позики від 15 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в розділі цього договору «Підписи сторін» в графі «Позичальник», виконаний ОСОБА_3.

За висновком експертів КНДІСЕ № 17538/17-34/21666?21669/18-34/21670?21672/18-31 від 11 жовтня 2018 року, 1) підписи в графі «Позикодавець» від імені ОСОБА_4 та підпису в графі «Позичальник» від імені ОСОБА_3, які містяться в досліджуваному договорі позики, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, датованому 15 грудня 2015 року, виконані рукописно кульковими ручками, спорядженими пастами синьо-фіолетового кольору різних відтінків.

2) Друкований текст в договорі позики, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, датованому 15 грудня 2015 року, нанесений електрофотографічним способом з використанням друкуючого пристрою (пристроїв) з лазерним способом друку тонером чорного кольору.

3) Підпис від імені ОСОБА_3 виконаний після нанесення друкованого тексту на зворотній сторінці договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, датованого 15 грудня 2015 року.

4) Встановити період виконання підпису в графі «Позикодавець» від імені ОСОБА_4 та підпису в графі «Позичальник» від імені ОСОБА_3, які містяться в досліджуваному договорі позики, укладеному між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, датованому 15 грудня 2015 року, не представляється можливим з причини відсутності придатних для порівняння зразків.

5) Встановити період виготовлення договору позики, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, датованого 15 грудня 2015 року, не представляється можливим з причини відсутності придатних зразків порівняння для штрих підпису в графі «Позикодавець» від імені ОСОБА_4 та підпису в графі «Позичальник» від імені ОСОБА_3, та відсутності у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку.

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

При цьому якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 81 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 7 лютого 2017 року- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: В.І. Олійник

Ю.М.Кулішенко