Єдиний номер справи 489/6083/19
Провадження 22-ц812/2061/19 Головуючий по 1 інстанції Коваленко І.В.
Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

04 грудня 2019р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

Колосовський С.Ю., Локтіонова О.В., Ямкова О.О.,

секретар судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019р.

за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановила:

У листопаді 2019р. ОСОБА_1 пред`явив в інтересах ОСОБА_2 позов до АТ «Укрсоцбанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В позові зазначається, що 31 жовтня 2017р. приватним нотаріусом Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис за яким запропоновано стягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Укрсоцбанк» 165826,03 дол. США загальної заборгованості за кредитним договором від 04 грудня 2007р. за період з 01 лютого 2015р. по 31 серпня 2017р., яка складається із основної заборгованості (тіло кредиту) - 75779,05 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 90046,98 дол. США.

Вважаючи, що виконавчий напис було вчинено без підтвердження безспірності заборгованості, позивач просив про задоволення позову.

Одночасно з позовом було подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за виконавчим написом.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019р. заяву про забезпечення позову повернена заявнику на підставі ч.9 ст.153 ЦПК.

В апеляційній скарзі, яку в подальшому було уточнено, представник позивача, посилаючись на незаконність ухвали судді, порушив питання про її скасування.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала судді - скасуванню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суддя виходив з того, що позивач не сплатив судовий збір за подачу заяви про забезпечення позову, оскільки предмет спору не пов`язаний із захистом прав споживача.

Проте з таким висновком у повній мірі погодитись не можна.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_2 обґрунтовувала незаконність не лише виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за укладеним нею з АТ «Укрсоцбанк» кредитним договором від 04 грудня 2007р., а також вказувала, що вона не підписувала 04 грудня 2013р. договір про внесення змін до цього кредитного договору.

Хоча позивач і не заявляла окремої вимоги про визнання недійсним договору від 04 грудня 2013р. про внесення змін до кредитного договору від 04 грудня 2007р. у зв`язку із відсутністю її волевиявлення (ч.3 ст.203 ЦК) з огляду на те, що такий правочин в письмовій формі, як стверджує сама ж позивач, існує, однак вона вважала його нікчемним на підставі ч.2 ст.207, ч.2 ст.215, ст.1055 ЦК та зазначала, що визнання такого правочину недійсним не вимагається.

При цьому позивач заявляла клопотання про витребування договору про внесення змін до кредитного договору для подальшого проведення судової почеркознавчої експертизи.

Визначаючи предмет спору як такий, що не пов`язаний із захистом прав споживача, суддя не з`ясував, а чи входить до предмету доказування по даній справі й обставини пов`язані з вказаною додатковою угодою, законність якої заперечує позивач і чи підлягає застосуванню в такому випадку рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011р. у справі №15-рп/2011 відповідно до якого положення Закону «Про захист прав споживачів» поширюються на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту.

Також є помилковим визначати сутність спору лише за виконавчою дією нотаріуса, оскільки останню було вчинено щодо стягнення кредитної заборгованості, тобто визначальними суб`єктами спірних правовідносин в даному випадку є кредитодавець і позичальник.

За таких обставин висновок суду про необхідність повернення заяви про забезпечення позову на підставі ч.9 ст.153 ЦПК є передчасним.

З огляду на вищенаведені мотиви оскаржувана ухвала в силу п.4 ч.1 ст.379 ЦПК підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.367,375,379,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2019р. скасувати, а справу передати для продовження розгляду до того ж суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2019р.

Головуючий: Судді: