ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 грудня 2019 року

м. Харків

справа № 643/3106/19

провадження №22-ц/818/3636/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова, ухвалене 11 травня 2019 року у складі судді Горбунової Я.М.,

УСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, у якому просила визнати спільним майном подружжя квартиру АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеної квартири; визнати спільним майном подружжя автомобіль TOYOTA FORTUNER, 2008 року випуску, чорного кольору, ДНЗ АХ4974СЕ, дата реєстрації 24.05.2016 року та визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеного автомобіля. Стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати та витрати на правничу допомогу.

Позов мотивований тим, що з 5 квітня 2002 року по 30 січня 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання фактично припинене у січні 2018 році. Діти проживають разом з позивачем. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.01.2019 на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 3000 гривень на кожну дитину з проведенням індексації щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.11.2018 і до досягнення дітьми повноліття. За період шлюбу і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, Кіктєви за спільні кошти придбали наступне майно: 1) квартиру, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2007, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Івановою О.С.; 2) автомобіль «TOYOTA FORTUNER», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 24.05.2016, право власності на який було також зареєстроване за ОСОБА_2 . Оскільки майно набуте подружжям під час шлюбу є спільної сумісною власністю, ОСОБА_1 як дружина має право Ѕ частину зазначеного майна.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2019 року позовна заява ОСОБА_1 задоволена. Визнано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільним майном подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано автомобіль «TOYOTA FORTUNER», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 , дата реєстрації 24.05.2016 р., спільним майном подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля «TOYOTA FORTUNER», 2008 року випуску, чорного кольору, ДНЗ АХ4974СЕ. Вирішено питання щодо судового збору.

Судове рішення мотивоване тим, що майно набуте подружжям під час шлюбу, належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними згідно вимог ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (надалі СК України). Щодо витрат за надання правничої допомоги, то суду не надано доказів понесення витрат, пов`язаних із правничою допомогою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що майно, яке придбане за час шлюбу, є його особистою власністю, оскільки дружина ніколи не працювала, заробляв гроші та утримував родину тільки він, дружина уникала будь-якої фінансової відповідальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте позивачем не надано доказів, що вона приймала участь у придбанні майна. Також зазначає, що на період ухвалення оскаржуваного рішення він вже не був власником автомобіля «TOYOTA FORTUNER», оскільки автомобіль був відчужений за згодою позивача, майнових претензій вона не мала. Звернув увагу суду на те, що у провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває інша справа щодо розподілу майна і вважає, що ці справи повинні були бути об`єднані в одне провадження для повного та об`єктивного розгляду. Також зазначив, що у резолютивній частині рішення вказано, що позов задоволено повністю, а в мотивувальній частині міститься посилання на відмову в задоволенні вимог щодо витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом в повному обсязі з`ясовані обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, всім доказам надано обґрунтовану та об`єктивну оцінку, рішення суду ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права. Доказів, які спростовують презумпцію спільності майна, матеріали справи не містять та не надані відповідачем. Згоди на відчуження спільного автомобіля вона не надавала, а на момент звернення до суду з даним позовом, право власності було зареєстровано за відповідачем.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін у справі, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 05.04.2002, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб 1 НОМЕР_2 (а.с.11).

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтв про народження (а.с.12).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 30.01.2019 шлюб між сторонами був розірваний (а.с.38).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.01.2019 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 3000 гривень на кожну дитину з проведенням індексації щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.11.2018 і до досягнення дітьми повноліття (а.с.39-40).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 (надалі Квартира), що підтверджується даними договору купівлі-продажу від 14.06.2007 (а.с.14), та автомобіль «TOYOTA FORTUNER», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 ( надалі Автомобіль), дата реєстрації 24.05.2016, що підтверджується даними відповіді регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 31/20-658 від 21.02.2019 (а.с.13).

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про не спростування ОСОБА_2 презумпції спільної сумісної власності подружжя на Квартиру та Автомобіль, у зв`язку з чим зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки подружжя у праві власності на це майно є рівними.

Разом з тим, судова колегія не може погодитися з рішенням суду в частині вирішення позову про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину Автомобіля тому, що на час вирішення судом спору по суті ( 11.05.2019 ) Автомобіль був відчужений ОСОБА_2 на підставі договору купівлі продажу від 12.03.2019, укладеного з ОСОБА_5 , що підтверджується даними довідки Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 31/20-3896 від 27.09.2019 ( а.с. 139).

Відповідно до положень статті 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою іншого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється співвласником виключно за взаємною згодою.

Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22); вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (пункти 23, 24); у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

З аналізу змісту наведеної норми можна дійти висновку, що при укладенні одним із подружжя договору відчуження об`єкту спільного майна, який виходить за межі дрібного побутового правочину, зокрема, як у даному випадку - відчуження спільного автомобіля, має бути письмова згода другого з подружжя.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 про продаж Автомобіля не повідомив. В суді апеляційної інстанції не довів, що відчуження спільного Автомобіля було здійснене за згодою ОСОБА_1 .

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Рішенням суду першої інстанції в межах обраного позивачкою способу захисту порушеного права визнано Автомобіль спільною сумісною власністю подружжя та визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку Автомобіля.

Проте під час поділу такий автомобіль вже не належав подружжю на праві спільної сумісної власності, тому поділу не підлягав.

Визнання Автомобіля спільною сумісною власністю подружжя після його відчуження на користь ОСОБА_6 зачіпає права та інтереси останньої, яка на час ухвалення рішення стала власником Автомобілю, проте долучена до участі у справі долучена не була.

Судова колегія також позбавлена можливості вирішити по суті спір в частині поділу Автомобіля шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації вартості автомобіля на час його продажу тому, що позивачка з такими позовними вимогами не заверталася.

Врахувати вартість частки позивачки у праві власності на Автомобіль при поділі іншого майна не можливо тому, що ОСОБА_1 з рішенням суду в частині поділу Квартири в рівних частках згодна, інше спільне сумісне майно подружжя відсутнє.

З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 частково обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні зі скасуванням в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнавання Автомобіля спільною сумісною власністю та визнання за нею права власності на 1/2 частину Автомобіля з ухваленням в цій часині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зазначене не позбавляє ОСОБА_1 права звернутися до суду з іншим позовом про стягнення з ОСОБА_2 вартості належної їй на праві спільної сумісної власності частини Автомобіля на час його продажу.

Відповідно до ч.ч. 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 11 травня 2019 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 6340 грн 22 коп. судового збору з огляду на задоволення позову в повному обсязі (а.с. 77-79).

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 лише частково, стягнутий з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви, підлягає зменшенню з 6340 грн 22 коп. до 4196 грн 71 коп. (позов ОСОБА_1 задоволений на 66,19 %).

Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору також підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нової постанови, якою стягнути з відповідача на користь позивача 4196 грн 71 коп.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 визнана судом обґрунтованою на 33,81%, тому з ОСОБА_1 на його користь належить стягнути 3215 грн 27 коп. з 9510 грн 32 коп. сплачених при подачі апеляційної скарги (а.с. 99).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 11 травня 2019 року скасувати в частині визнання права спільної сумісної власності та поділу автомобілю та визначення розміру судового збору.

Ухвалити в цій частині нову постанову.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобілю «TOYOTA FORTUNER», 2008 року випуску, чорного кольору, державний номер НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частку цього автомобілю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4196 (чотири тисячі сто дев`яносто шість) гривень 71 (сімдесят одну) копійку судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3215 (три тисячі двісті п`ятнадцять) гривень 27 (двадцять сім) копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 6 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

Р.М.Піддубний