ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

м.Харків

справа № 640/17145/16-ц

провадження № 22-ц/818/882/19

Харківський апеляційний суду в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

Головуючого : Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю: секретаря - Семикрас О.В.

учасників справи -

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» - Вавелюка Олександра Володимировича на рішення Київського районного суду м.Харкова від 21 червня 2018 року, ухвалене суддею - Золотарьовою Л.І. в залі суду в м.Харкові,-

ВСТАНОВИВ:

03 листопада 2016 року публічне акціонерне товариство «Акцент - Банк» (далі ПАТ «Акцент - Банк») звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову посилались на ті обставини, що між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №НАН2GК01270013 від 14 березня 2008 року.

Відповідно до цього договору позичальнику надано кредит у розмірі 36 600,00 доларів США зі строком повернення до 14 березня 2028 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлені даним кредитним договором.

Станом на 17 червня 2016 року за вказаним кредитним договором виникла заборгованість, яка складається з 24 596,05 доларів США - тіло кредиту; 4 677,82 - відсотки за користування кредитом; 156,16 доларів США - комісія за користування кредитом; 1 830,62 доларів США - пеня.

В рахунок забезпечення виконання кредитного зобов'язання між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки від 14 березня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель поручився за виконання позичальником кредитних зобов'язань.

Банком були направлені вимоги щодо повернення суми кредиту у повному обсязі, однак вказані вимоги відповідачами виконані не були.

У зв'язку з чим, представник позивача просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 24 596,05 доларів США, що в еквіваленті складає 634 332,13 грн. за кредитним договором №НАН2GК01270013 від 14 березня 2008 року та стягнути судовий збір.

Представником ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подано заперечення на позов, в якому вона зазначила, що проти задоволення позовних вимог заперечує, просила відмовити у задоволенні позову. Вказувала, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що ПАТ «Акцент-Банк» набув права вимоги до відповідачів за спірним кредитним договором, сплати суми фінансування на виконання договору відступлення права вимоги. Також, зазначала, що у вересні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомив, що саме він є кредитором за спірним кредитом. Крім того, згідно з наданої позивачем квитанції ОСОБА_1 15 вересня 2008 року сплатив ЗАТ КБ «Приватбанку» кредит у розмірі 29808,61 доларів США.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 21 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №НАН2GК01270013 від 14 березня 2008 року - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник АТ «Акцент - Банк» - Вавелюк О.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на ті обставини, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції не взято до уваги, що ЗАТ КБ «Приватбанк», згідно до договору факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року відступив на користь ЗАТ «Акцент -Банк» право вимоги за кредитним договором, укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанком» та ОСОБА_1 за №НАН2GК01270013 від 14 березня 2008 року, та за всіма супутніми договорами. На підставі меморіального валютного ордеру № 80915L01SM від 15 вересня 2008 року та договору факторингу у ОСОБА_1 була погашена заборгованість перед ЗАТ КБ «Приватбанк» та утворилась заборгованість перед ЗАТ «Акцент - Банк». Однак суд не дослідивши даний доказ, вирішив, що дане погашення було зроблене самим ОСОБА_1 з його особистих коштів, що не відповідає дійсності. Також, посилався на те, що жодним діючим законом України не зазначено про неможливість стягнення заборгованості з боржника на користь нового кредитора через несвоєчасну перереєстрацію зобов'язання в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу- без задоволення, вважав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник ПАТ «Акцент -Банк» та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 192-194).

Представник ПАТ «Акцент - Банк» в апеляційний скарзі просив розглядати скаргу за їх відсутності (а.с. 162).

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Акцент - Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованості по кредиту у сумі 24 596,05 доларів США, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді справи позивач надав копію платіжного доручення № 80915L01SM від 15 вересня 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_1 погасив заборгованість перед ЗАТ КБ «Приватбанк» у сумі 29 808,61 доларів США, у зв'язку з чим заборгованість боржника перед кредитором відсутня.

Крім того, у договорі факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року, укладеному між ПАТ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент - Банк», невірно зазначений статус ПАТ «Акцент - Банк», що свідчить про неналежне оформлення договору факторингу.

Боржник не був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги та виконував платежі по кредитному договору первісному кредитору.

Також, суд першої інстанції зазначив, що перереєстрація зобов'язання в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по договору іпотеки, укладеному в забезпечення кредитного договору, здійснена не була.

Зазначені обставини за висновками суду першої інстанції є правовими підставами для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам цивільно - процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 14 березня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № НАН2GК01270013, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 36 600,00 доларів США, строк повернення кредиту 14 березня 2028 (а.с. 16-18).

Відповідач ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленими даним кредитним договором.

В забезпечення виконання умов кредитного договору між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки від 14 березня 2008 року, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за виконання умов кредитного договору боржником (а.с. 19).

При розгляді справи було встановлено, що ЗАТ КБ «Приватбанк» виконав умови договору та надав ОСОБА_1 суму кредиту.

Проте, останній умови договору виконував не належним чином, у зв'язку з чим на жовтень 2016 року виникла заборгованість у сумі 31 260,65доларів США, що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості (а.с. 5-9).

Наявність заборгованість за тілом кредиту в сумі 24 596,05 доларів США відповідачами не спростована.

15 вересня 2008 року між ЗАТ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент - Банк», правонаступником якого є ПАТ «Акцент - Банк», було укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ЗАТ КБ «Приватбанк» відступив право вимоги на отримання на свою користь від боржників платежів по кредиту, відсоткам, комісії, винагородам, інших платежів боржників, що випливають із договорів, перелік яких зазначений в Додатку № 1 до цього договору ЗАТ «Акцент - Банк» (а.с. 135 -137).

Згідно Додатку № 1 до зазначеного договору в ньому міститься кредитний договір, укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 (а.с. 138-140).

Зазначений договір факторингу в установленому порядку не визнаний недійсним, у зв'язку з чим колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що він не відповідає вимогам закону.

Висновки суду першої інстанції стосовно того, що у договорі факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року зазначений невірний статус ПАТ «Акцент Банк», також не можуть бути визнані правовою підставою для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки при зазначенні ЗАТ «Акцент Банк», як «клієнта», а ЗАТ КБ «Приватбанк» як «фактора», була допущена помилка, яка була усунена додатковою угодою від 01 жовтня 2008 року (а.с. 166).

Судом першої інстанції вказані обставини не були належним чином з'ясовані.

Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що боржник не був належним чином повідомлений про відступлення права вимоги, що було передбачено умовами договору, то колегія суддів вважає, що і дані обставини не є підставою для відмови у пред'явленому позові.

Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов'язку перед клієнтом.

Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Отже, в цьому випадку новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, тобто відмову у стягненні на його користь заборгованості, сплаченої первісному кредитору (ЗАТ КБ «Приватбанк» ) за договором.

Проте, ЗАТ «Акцент - Банк» таких позовних вимог не заявлено.

Не погоджується колегія суддів із висновками суду першої інстанції, що підставою для відмови у задоволенні позову є реєстрація первісного кредитора, як поточного кредитора в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по договору іпотеки, оскільки позов пред'явлений не про звернення стягнення на предмет іпотеки, а про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Отже, ПАТ «Акцент - Банк» обраний спосіб захисту, який відповідає обсягу його прав за договором факторингу.

Не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах і висновки суду першої інстанції про те, що при розгляді справи було надано позивачем платіжне доручення № 80915L01SM від 15 вересня 2008 року, яке підтверджує погашення ОСОБА_1 кредиту.

При розгляді справи було встановлено, що ЗАТ КБ «Приватбанк» згідно до договору факторингу № 1 від 15 вересня 2008 року відступив на користь ЗАТ «Акцент -Банк» право вимоги за кредитним договором № НАН2GК01270013 від 14 березня 2008 року.

На виконання даного договору ПАТ «Акцент -Банк» відкрив ОСОБА_1 кредитний рахунок № НОМЕР_3, з якого і перерахував на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» суму в розмірі 29 808,61 доларів США, тобто заборгованість за кредитним договором, яка була на цей час.

Відповідно до плану розрахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, зазначено, що рахунки НОМЕР_4 відносяться до кредитних рахунків, на яких обліковуються довгострокові іпотечні кредити, що надані фізичним особам.

Отже, письмовим доказом перерахування ЗАТ «Акцент - Банком» на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» зазначеної суми відповідно до договору факторингу є платіжне доручення № 80915L01SM від 15 вересня 2008 року (а.с. 141).

Доводи представника відповідача ОСОБА_1 про те, що повинно бути не платіжне доручення, а меморіальний ордер, не є підтвердженням того, що зазначена сума була внесена ОСОБА_1

Проте, платіжне доручення № 80915L01SM від 15 вересня 2008 року безспірно свідчить про те, що зазначена сума була перерахована ЗАТ «Акцент - Банк» на користь ЗАТ КБ «Приватбанк».

При розгляді справи відповідачами не було надано належних та допустимих доказів про те, що дане погашення було зроблене ОСОБА_1 з його особистих коштів.

Після 15 вересня 2008 року, тобто сплати цієї суми, ОСОБА_1 продовжував виконувати умови кредитного договору до липня 2015 року (а.с. 5-9).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм матеріального права, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню на підставі пунктів 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

За замістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк.

Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, то 13 вересня 2016 року йому та поручителю ОСОБА_3 було направлено повідомлення про дострокове погашення заборгованості за кредитом (а.с. 11-15).

Проте, зазначена заборгованість за кредитним договором погашена не була, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що є правові підстави для стягнення цієї заборгованості.

Оскільки виконання зобов'язання за кредитним договором було забезпечено договором поруки, то відповідно до вимог ч.1 ст. 553, ч.1 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення зобов'язання боржником, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За таких обставин колегія суддів вважає, що з відповідачів солідарно підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту у сумі 24 596,05 доларів США, про стягнення якої пред'явлено позов.

Колегія суддів дійшла до висновку, що сума заборгованості підлягає стягненню в доларах США, оскільки кредит був наданий в зазначеній іноземній валюті.

Судом встановлено, що банк має ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с. 23-26), у зв'язку з чим грошова сума підлягає стягненню в іноземній валюті.

Зазначені висновки суду ґрунтуються на вимогах ст. 553 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 № 15-93 року, а також відповідають висновкам, викладених в постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16.

За таких обставин, колегія суддів апеляційну скаргу ПАТ «Акцент - Банк» задовольняє, рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове судове рішення, яким стягує солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент Банк» заборгованість за кредитним договором №НАН2GК01270013 від 14 березня 2008 року у сумі 24 596,05 доларів США.

Доводам, викладеним відповідачами в відзивах на позов та на апеляційну скаргу, колегією суддів надана оцінка в зазначеному судовому рішенні, що стосується їх інших доводів, то колегія суддів в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29; справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що зазначені доводи не спростовують висновків до яких дійшов суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів в рівних частках судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у сумі 9514,98 грн. (а.с. 28) та апеляційної скарги у сумі 14272,47 грн., а саме, по 11 893,73 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 367, 368, ст. 371, п.2 ч.1 ст. 374, п.п. 3,4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 382-384, ст. 389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» - Вавелюка Олександра Володимировича - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 21 червня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН: НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_5 виданий Куп'янським МРВ УМВС України в Харківській області 05 вересня 1998 року) та ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН :НОМЕР_2, паспорт серія НОМЕР_6 виданий Куп'янським МРВ УМВС України в Харківській області 04 вересня 1998 року) на користь публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» ( місцезнаходження: 49074, м.Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, свідоцтво про реєстрацію № 127 від 30 жовтня 1992 року, ) заборгованість у сумі 24 596,05 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «Акцент - Банк» судовий збір у сумі по 11 893,73 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 січня 2019 року.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук