Справа № 417/9146/19
Провадження № 2/417/394/19
РІШЕННЯ

Іменем україни

(заочне)

"09" грудня 2019 р. с.Марківка Луганської області

Марківський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Рукас О.В.

при секретарі Брюховецькій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с.Марківка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника позивача - адвоката Бірюкова Ігоря Юрійовича до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд через лінію зіткнення неповнолітньої дитини без згоди батька,-

в с т а н о в и в:

03.09.2019 року позивач в особі представника позивача - адвоката Бірюкова Ігоря Юрійовича звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд через лінію зіткнення неповнолітньої дитини без згоди батька.

Представник позивача адвокат Бірюков І.Ю. обґрунтовує позовні вимоги тим, що позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2003 року по 20 січня 2012 року. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 2012 року відповідач проживає окремо від позивача та сина ОСОБА_3 , 2006 р.н.

З 20 січня 2012 року за рішенням суду з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини , однак після окупації с.Слов`яносербськ Луганської області незаконними збройними формуваннями, стягнення аліментів з відповідача не відбувається.

З 2014 року, відповідач жодного разу не телефонував позивачу, не навідував дитину, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав та долею дитини не цікавився. Як стало відомо позивачу, відповідач з 2014 року вступив в лави незаконних збройних формувань «ЛНР», де перебуває до цього часу. Виїхати на територію України, що підконтрольна Українській владі для нотаріального засвідчення заяви на згоду на в`їзд дитини на тимчасово окуповану територію він не може.

Позивач постійно проживає на тимчасово окупованій території України. Проживати на території України, що підконтрольна Українській владі в неї немає можливості у зв`язку з відсутності житла, але позивачу необхідно неодноразово, до повноліття дитини перетинати з дитиною лінію зіткнення без згоди батька для отримання паспорту та ідентифікаційного коду дитині, навчання дитини після дев`ятого класу в коледжі на території України, відпочинку дитини на курортах України.

Таким чином, оскільки отримати від відповідача дозволу на в`їзд та виїзд дитини позивач не має можливості, остання вимушена звернутися з даним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Бірюков І.Ю. в судове засідання не з`явились, надали заяву в якій просять розглянути справу у їх відсутності, просили позов задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення (а.с.53-54).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся - через оголошення на офіційному веб-порталі "Судова влада України" на веб-сайті Марківського районного суду в розділі "Громадянам, що мешкають в зоні АТО", оскільки відповідач мешкає на тимчасовоокупованій території куди підприємством поштового зв`язку "Укрпошта" не здійснюється доставка поштової кореспонденції. Клопотань чи заперечень суду не надано (а.с.50).

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК Україну, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

09.12.2019 року згідно ст.281 ЦПК України, без виходу суду до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про заочний розгляд справи з занесенням до протоколу судового засідання.

В силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини.

Судом встановлено, відповідно до копії Паспорту громадянина України НОМЕР_1 , виданого Слов`яносербським РВ УМВС України в Луганській області 04.06.2010 ОСОБА_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою.: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідно до копії Паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Слов`яносербським РВ УМВС України в Луганській області 20.03.1996 року, ОСОБА_2 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6-8).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований Хорошенською сільською радою Слов`яносербського району Луганської області 09.08.2003 року, актовий запис №8, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серія НОМЕР_3 від 09.08.2003 року (а.с.10).

Згідно рішення Слов`яносербського районного суду Луганської області від 05.03.2012 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.12).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_4 від 30 березня 2006 року, виданого Зимогір`ївською міською радою Слов`яносербського району Луганської області (а.с.9).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування та належне батьківське піклування в аспекті забезпечення його лікування.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує наступні норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів.

Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються Сімейним кодексом України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Право на свободу пересування закріплене і у статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке включає в себе гарантію кожного вільно залишати будь-яку країну, у тому числі і свою власну.

Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Крім того в ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зазначено, що громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в`їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в`їзду-виїзду за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Поряд з цим, відповідно до п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою КМУ від 04.06.2015 року № 367 визначено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16- річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 5.1.1. Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, якими, зокрема п.п. 2 п. 4, передбачено, що підставою для виїзду з України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 у справі № 6-15цс17, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Чинним законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі та передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дітей за кордон без згоди одного із батьків (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди одного з батьків на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду дітей через лінію зіткнення, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Таким чином, оскільки дитина позивача і відповідача - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не досяг 16 років, для реалізації ним свого права на свободу пересування, зокрема на виїзд за межі України, необхідна згода на це і позивача, і відповідача, як обох батьків, а також їх супровід.

Судом встановлено, що отримати згоду на виїзд сина ОСОБА_3 від батька ОСОБА_2 , не є можливим, як і супровід ним дитини, оскільки відповідач проживає окремо від дитини, після припинення шлюбних відносин не має можливості виїхати для оформлення довіреності на підконтрольну українській владі територію.

Однак у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, у тому числі право на виїзд за межі України, можлива на підставі дозволу суду.

Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.

Позивач зазначила в позові, що неповнолітній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, її виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 проживає окремо від дитини і не має можливості дати згоди на виїзд на територію України його малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а такий тимчасовий виїзд дитини надасть можливість спілкування з родичами, що буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком ОСОБА_2 , який зареєстрований в АДРЕСА_2 , що підтверджується ксерокопією паспорту № НОМЕР_5 , виданого Слов`яносербським РВ УМВС України в Луганській області 20.03.1996 року.

Суд вважає безсумнівним те, що виїзд дитини за межі України для спілкування з родичами, відпочинку буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси. Тож, оскільки мета виїзду на територію України ОСОБА_3 є реалізація його права на батьківське піклування, надання дозволу судом на це за відсутності згоди, і без супроводу батька, буде якнайкраще забезпечувати інтереси цієї дитини. При цьому з огляду на те, що батько фактично втратив контакт з своїм сином, суд вважає за можливе дати дозвіл на виїзд дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на територію України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди та супроводу батька, строком до 20.03.2022 року з дня набрання рішенням суду законної сили.

За таких обставин позовні вимоги позивача слід задовольнити.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

п.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині надання позивачу ОСОБА_1 дозволу на оформлення дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проїзних документів на неодноразові в`їзди/виїзди на непідконтрольну територію України без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією від 27.08.2019 року про сплату судового збору у сумі 768 грн. 40 коп.

Враховуючи викладене та з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 7, 141, 150, 151, 154, 155, 157 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 в особі представника позивача - адвоката Бірюкова Ігоря Юрійовича до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд через лінію зіткнення неповнолітньої дитини без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий в`їзд та виїзд на територію населених пунктів України, на яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію розмежування, в межах Луганської області, неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , строком до 20.03.2022 року з дня набрання рішенням суду законної сили.

Надати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дозвіл на оформлення проїзних документів неповнолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для виїзду на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, без згоди батька дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ідентифікаційний номер НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_7 ) судовий збір у сумі 768 (сімсот шістдесят вісім ) грн. 40 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду може також бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Луганського апеляційного суду через Марківський районний суд Луганської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В.Рукас