Справа № 2-567/10 Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/1038/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , позивачки ОСОБА_3 , представника позивачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області в складі судді Карбовніка І.М. від 15 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна,-

в с т а н о в и л а :

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2010 року позов задоволено. Поділено майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , визнавши за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на будинковолодіння, що знаходиться на АДРЕСА_1 у розмірі по 1/2 ідеальної частки будинковолодіння.

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 11 травня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15.07.2010 року - залишено без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2010 року оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати і постановити нове рішення, яким у позові відмовити за незаконністю позовних вимог. Вважає вказане рішення неправильним та незаконним, прийнятим з численними порушеннями норм чинного процесуального та матеріального права. Зазначає, що він був позбавлений можливості приймати участь у розгляді справи, який здійснювався у шести судових засіданнях, подати на позов свої заперечення, а також подати зустрічний позов, як вказує ст. 123 ЦПК України, надати суду свої пояснення, докази, надати суду свідків, які б могли свідчити щодо дійсних обставин справи. Звертає увагу, що в матеріалах справи зовсім не має доказів того, що спірний будинок належав їм (йому та його колишній дружині ОСОБА_3 ) на праві спільної сумісної власності, таких доказів не має, і він на це покликався у своїй заяві про перегляд заочного рішення. Крім того, вказує, що судом було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; не доведення обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи. Позивачем не оспорено та судом не скасовано рішення виконавчого комітету Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 20.08.2007 року №78 «Про оформлення та реєстрацію права власності на житловий будинок»; судом було порушено його право власності, непорушність якого передбачена ст. 321 ЦК України. Суд дійшов до помилкового висновку, що спірний будинок є спільною сумісною власністю та поділив його між ним та його колишньою дружиною ОСОБА_3 . Звертає увагу, що цей будинок не був набутий їхнім подружжям за час шлюбу. Він був його приватною власністю ще до одруження з позивачем і рішенням виконавчого комітету Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 20 серпня 2008 року за №78 було вирішено: «Оформити право власності та видати свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_1 ». Вважає, що суд не намагався встановити, яким чином цей будинок начебто став спільною сумісною власністю, і тим самим допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Поте, цей житловий будинок він не набув, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 , їм його ніхто не дарував, він вже був його родовою власністю і саме на цій підставі виконавчий комітет Пісочнянської сільської ради рішенням №78 від20.07.2007 оформив його право власності на нього. Отже, судом при постановці оскаржуваного ним рішення, допущено невідповідність висновків фактичним обставинам справи. У сільській раді будинок був записаний на нього, а тому в 2007 році рішенням виконавчого комітету Пісочнянської сільської ради було оформлено на нього право власності. Це рішення не свідчить про те, що вони набули цей будинок спільним коштом, чи працею, і спірний будинок не може вважатися спільною сумісною власністю.

В судове засідання відповідач не з`явився, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за його відсутності, зважаючи на те, що такий учасник справи неодноразово повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, явка його у судовому засіданні визнавалась судом апеляційної інстанції обов`язковою, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що його інтереси у судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача - на підтримання апеляційної скарги, позивачки та її представника - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, а також інших усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх представників) у суді апеляційної інстанції колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю.

Як вбачається з матеріалів справи 22.02.2010 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 у якому з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просив:

- визнати нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і зареєстроване на відповідача, у складі житлового будинку (А-1), літньої кухні (Б), сараю (В), вбиральні (Г), сараю (Д), сараю (Е), сараю (Є), теплиці (Ж), огорожі №1, огорожі №2, воріт №3, хвіртки №4, огорожі №5,замощення (І) і колодязю (К), - загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею - 35,6 кв.м. та інвентаризаційною вартістю 128701 (сто двадцять вісім тисяч сімсот одну) гривню об`єктом права спільної сумісної власності позивача і відповідача;

- поділити спільне майно сторін: визнати ідеальну частку позивача у їх садибі, яка складається із нерухомого майна, вказаного у пункті 1. Резолютивної частини даної заяви, і земельної ділянки, для обслуговування цього нерухомого майна, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1/2 (однієї другої ) садиби із вартістю частки у житловому будинку і господарських спорудах - 64350 (шістдесят чотири тисячі триста п`ятдесят) гривень 50 копійок та визнати цю садибу спільною частковою власністю позивача і відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 повідомлявся належним чином про розгляд справи судом першої інстанції та був присутній у судових засіданнях при розгляді справи у суді першої інстанції. Так, відповідач був присутній в судовому засіданні 26.04.2010 року (журнал судового засідання Т.1 а.с. 35). Крім цього, 20.05.2010 року повідомлення про виклик в судове засідання отримала мати відповідача (Т.1 а.с. 39) та 07.06.2010 року в судовому засіданні знову ж був присутній сам відповідач ОСОБА_1 (Т.1 а.с. 47 журнал судового засідання).

Зважаючи на вказане, слід вважати, що відповідачу ОСОБА_1 було відомо про даний спір між сторонами та такий брав участь у його розгляді; вказана особа відповідно повинна була цікавитися станом розгляду справи; відповідно він міг дізнатися про ухвалення оскаржуваного рішення.

Оскільки, оскаржуване рішення було проголошено 15 липня 2010 року, а апеляційна скарга подана 19 травня 2017 року, тобто майже через сім років після його проголошення, слід вважати, що така подана із значним з пропуском строку на апеляційне оскарження.

Жодних обґрунтованих доводів з приводу поважності причин пропуску такого значного строку на апеляційне оскарження ні апелянтом, ані його представником наведено не було.

Відповідно до ст. 294 ЦПК України, (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення), заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заяву про апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції може бути подано протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Заява про апеляційне оскарження чи апеляційна скарга, подані після закінчення строків, встановлених цією статтею, залишаються без розгляду, якщо апеляційний суд за заявою особи, яка їх подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Статтею 231 ЦПК України (в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення) врегульовано порядок розгляду заяви про перегляд заочного рішення, зокрема, частина 3 та 4 вказаної статті визначає, що у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: залишити заяву без задоволення; скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк, протягом якого розглядалася заява, не включається до строку на апеляційне оскарження рішення.

Також, із чинних на даний час норм ЦПК України вбачається таке.

Так, за ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Крім цього, відповідно до ст. 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо:

1) апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню;

2) є ухвала про закриття провадження у зв`язку з відмовою від раніше поданої апеляційної скарги цієї самої особи на це саме судове рішення;

3) є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення;

4) скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Питання про відмову у відкритті апеляційного провадження вирішується не пізніше п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Копія ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження надсилається учасникам справи в порядку, визначеному статтею 272 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія апеляційної скарги залишається в суді апеляційної інстанції.

Аналізуючи вказані норми закону колегія суддів прийшла до висновку про те, що у випадку якщо, незважаючи на значний пропуск строку на апеляційне оскарження апеляційне провадження було відкрито без детального з`ясування питання поновлення такого строку та питання пропуску строку залишається відкритим під час розгляду справи по суті у випадку відсутності поважних причин для поновлення такого строку апеляційне провадження підлягає закриттю.

Так, відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Крім цього, слід вказати, що практика Європейського суду з прав людини з вказаного питання є однозначною зокрема, п.п. 46, 47 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) від 29 жовтня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 29 січня 2016 року, за якими Суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Також, в п. 41 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України» зазначено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" ( 974_256 ) (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків.

Слід додатково вказати і про те, що на застосуванні принципу правової визначеності наполягала і сторона позивачки.

Тому, незважаючи на ухвалу про відмову в перегляді заочного рішення і норму ч.4 ст. 231 ЦПК України, за якою строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, - оскарження рішення суду через надмірно тривалі строки (у даному випадку майже через 7 років) після ухвалення рішення, без будь-яких причин пропуску таких надмірних строків, знаючи про розгляд справи та будучи учасником її розгляду у суді першої інстанції, слід вважати втручанням у принцип правової визначеності.

При цьому слід врахувати і те, що інша сторона позбавлена можливості оскаржити ухвалу про відмову в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення з підстав вирішення такої заяви по суті та не вирішення питання залишення такої без розгляду та судом питання пропуску строку на звернення з такою заявою не вирішувалось та судом апеляційної інстанції вирішено бути не може.

Зважаючи на те, що вказані обставини виявилися після відкриття апеляційного провадження та у відкритті такого слід було б відмовити, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 358, 367, 368, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 липня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна - закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної ухвали безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст ухвали складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра