Житомирський апеляційний суд
Справа №283/767/16-ц Головуючий у 1-й інст. Тимошенко А. О.
Категорія 26 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 283/767/16-ц за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору і додаткових угод недійсними та переведення валюти кредитування

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2019 року, яке ухвалено суддею Тимошенко А.О. в м. Малині

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 25.12.2006 року в розмірі 26990 швейцарських франків 39 сантимів та 23883 грн. 64 коп., що виникла станом на 24.11.2015 року у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору.

Відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.07.2016 року, просив визнати Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.12.2006 року щодо валюти споживчого кредиту, укладеного між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , недійсним з моменту вчинення; визнати Додаткову угоду № 1 від 19.02.2019 р. та Додаткову угоду № 2 від 10.05.2011 року до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.12.2006 року, укладені між Акціонерним товариством «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , недійсними з моменту вчинення; зобов`язати Акціонерне товариство «УкрСиббанк» перевести валюту кредитування з швейцарського франка в гривню по курсу НБУ на час підписання Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 25.12.2006 року. При цьому зазначає, що на момент укладення договору відповідач не був обізнаний щодо істотних умов договору, а саме щодо умов кредитування, валютних ризиків під час виконання зобов`язань за кредитним договором, в якому зобов`язання було зазначено у іноземній валюті, а виконано фактично у гривнях. Також відповідачу не було надано інформація про методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісії, пов`язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов`язань під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування. Крім того, Банк не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти, проте будь-яких коштів як в іноземній валюті так і в національній валюті України відповідач не отримував.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2019 року позов Акціонерного товариства «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 25.12.2006 року в розмірі 26990 швейцарських франків 39 сантимів та 23883 грн. 64 коп. та судовий збір в розмірі 9905 грн. 67 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням відповідачем ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні первісного позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та про задоволення його зустрічного позову про визнання договору і додаткових угод недійсними та переведення валюти кредитування. В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує на те, що умови укладеного між сторонами кредитного договору не відповідали вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним так як містить несправедливі умови, а саме по собі виконання умов договору не свідчить про його відповідність вимогам чинного законодавства. Також вважає, що банк не довів під час розгляду справи надання коштів у валюті швейцарських франків, які обумовлені умовами Кредитного договору.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просив апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити

Представник позивача в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із таких підстав.

Судом встановлено, що 25 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (назву якого змінено на АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0.

За умовами цього договору банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти у розмірі 47780 швейцарських франків для його особистих потреб шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням, а останній зобов`язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 25.12.2021 року (додаткова угода №1 від 19.02.2009 року до кредитного договору).

Згідно з п.1.3.1 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8,98% річних за час фактичного користування кредитом. По закінченню цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 даного Договору. У разі якщо Банк не повідомив позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування, в порядку передбаченому п. 9.2 даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці.

Відповідно до виписки за Договором про надання споживчого кредиту № 0 (т.1 а.с.153), меморіальних ордерів (т.1 а.с.204-210) та заяв ОСОБА_1 (т.1 а.с.211-217), останньому були перераховані кредитні кошти в розмірі 47000 швейцарських франків.

Додатковою угодою № 1 від 19 лютого 2009 року до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.12.2006 року у зв`язку зі зміною програмою забезпечення банку, сторони домовились:

-для ідентифікації Кредитного договору в системі обліку банку можуть використовуватись, як номер зазначений при його укладенні №0 так і №1;

-змінити схему погашення кредиту;

-день сплати ануїтетного платежу 19 числа кожного календарного місяця строку кредитування;

-процентна ставка 10,49% річних;

-розмір ануїтетного платежу становить 474,30 швейцарських франків;

-перенесення строків виконання зобов`язань позичальника зі сплати процентів за Договором;

-змінити кінцевий термін повернення кредиту, так позичальник зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 31 травня 2021 року.

Додатковою угодою № 2 від 10 травня 2011 року до Договору про надання споживчого кредиту №0 від 25.12.2006 року сторони домовились:

-за користування кредитом встановлюється процентна ставка у розмірі 08,49% річних;

-за користування коштами понад встановлений Кредитним договором термін, встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення.

У зв`язку з невиконання умов договору станом на 24.11.2015 року у ОСОБА_1 виникла заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 в розмірі 26990 швейцарських франків 39 сантимів та 23883 гривні 64 копійки, яка складається із:

- заборгованості по кредиту в розмірі 24928 швейцарських франків 31 сантим;

- заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 2062 швейцарських франки 08 сантимів,

- пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту в розмірі 15016 гривень 94 копійки;

- пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках за користування кредитом в розмірі 8866 гривень 70 копійок.

В ході розгляду справи судом першої інстанції було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення економічної експертизи.

Згідно з висновком судово-економічної експертизи № 339/17-25 від 24.10.2018 року, встановлено, що в обсязі наданих на дослідження документів, надати відповіді на постановлені питання не надається за можливе.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, стаття 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-330цс16.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Зі змісту оспорюваного договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року №0 вбачається, що він укладений з метою отримання ОСОБА_1 кредитних коштів для особистих потреб, а саме на споживчі цілі.

Таким чином, кредитний договір був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення договору та додаткових угод не заявляв додаткових вимог щодо їх умов та у подальшому виконував їх умови, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитних договорів.

Відповідач ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від його укладення. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник міг скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте він таких дій не вчинив. Натомість підписав договір та додаткові угоди до нього та вносив кошти на погашення боргу, тобто договір сторонами виконувався.

Крім того змістом підписаного сторонами кредитного договору ОСОБА_1 підтвердив факт отримання необхідних документів для оформлення даного Договору та вважав, що умови договору є зрозумілими та справедливими до нього, що підтверджується пунктом 8.2 договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року №0.

З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що перед укладенням кредитного договору сторони узгодили всі його істотні умови, які не були несправедливими по відношенню до відповідача; банк надав позичальнику всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що грошові кошти у валюті договору не надавалися є необґрунтованими виходячи із наступного.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Судом першої інстанції під час розгляду справи вірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що пунктами 1.4, 1.5 договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2006 року №0 передбачено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. У виписці за Договором про надання споживчого кредиту (т.1 а.с.153), меморіальних ордерах (т.1 а.с.204-210) та руху коштів по рахунку ОСОБА_1 (т.1 а.с.201-203) за період з 25 грудня 2006 року по 05 лютого 2007 року відображено видачу кредитних коштів відповідачу згідно кредитного договору №0 від 25 грудня 2006 року в іноземній валюті в розмірі 47000 швейцарських франків.

Доводи скарги про те, що суд не врахував висновок судово-економічної експертизи № 339/17-25 від 24.10.2018 року, колегія відхиляє, оскільки висновок експертизи є лише одним із доказів і суд надав йому належну оцінку в сукупності з іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне застосувати у цій справі доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.

У справі, яка переглядається, очевидно, що дії відповідача, який отримав від відповідача грошові кошти в загальній сумі 47000 швейцарських франків та погодився повернути ці кошти з відсотками, а згодом не вчиняв дій з їх повернення суперечать його попередній поведінці.

Таким чином, встановивши, що умови кредитного договору банківською установою виконано в повному обсязі шляхом надання ОСОБА_3 кредитних коштів у швейцарських франках, а останнім допущено неналежне виконання зобов`язань за договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором та про відсутність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту та додаткових угод до нього недійсними і переведення валюти кредитування.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду, обґрунтовано викладені в мотивувальній частині рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Малинського районного суду Житомирської області від 03 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий Судді