ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 серпня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/312/19

Головуючий у першій інстанції Лиманська М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1061/19

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бечка Є.М.,

суддів: Бобрової І.О., Євстафіїва О.К.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

дата складання повного тексту: 30 травня 2019 року, м.Городня,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 37660,00 грн. боргу; три проценти річних за порушення грошових зобов`язань в сумі 1259,78 грн. та 768 грн. 40 коп. у відшкодування судових витрат, а всього просив стягнути 39688 грн. 18 коп.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 01 квітня 2016 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів у сумі 5400 доларів США з терміном повернення до 01 листопада 2016 року, про що складено відповідну розписку. Станом на 04 лютого 2017 року частина позики в сумі 4000 доларів США була повернута, а на решту суми в розмірі 1400 доларів США відповідачем було складено розписку-гарантію, якою він зобов`язався повернути всю суму в строк до 31 грудня 2017 року. Зазначив, що з незрозумілих для позивача причин відповідач зазначив цю суму як відсотки за користування грошовими коштами позивача, хоча насправді відповідачу було передано саме 5400 доларів США у безоплатну позику. В зазначений у розписці строк кошти повернуті не були, на вимогу ОСОБА_2 ОСОБА_1 борг не повертає. Позивач зазначає, що згідно усталеної практики до грошових зобов`язань, виражених в іноземній валюті, індекс інфляції не застосовується, 3% річних нараховуються з дня, наступного за днем, коли зобов`язання повинно було бути виконаним, тобто з 01 січня 2018 року та на дату подання позову термін прострочення виконання грошового зобов`язання складає 407 днів, сума заборгованості складає 1400 доларів США, добова ставка дорівнює 0,008219%, сума до стягнення 46,83 доларів США, що складає за поточним курсом НБУ 1259 грн. 78 коп. Тому просить стягнути суму боргу 37 660 грн. (1400 доларів США) та 3 проценти річних за невиконання грошового зобов`язання 1259 грн. 78 коп., а разом 38919 грн. 78 коп.

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 37660 грн. боргу, 1259 грн. 78 ко. річних процентів за порушення грошового зобов`язання, а всього 38919 грн. 78 коп..

Рішення обґрунтоване тим, що оскільки сторони письмово узгодили розмір процентів за користування коштами, який виразили у твердій грошовій сумі, то, виходячи з принципу свободи договору та положень про його обов`язковість для сторін, відповідач мав сплатити грошові кошти у сумі, визначеній в розписці від 04 лютого 2017 року. Враховуючи, що вказана сума на вимогу позивача не повернута, застосуванню підлягають правила ст.625 ЦК України. Наданий позивачем розрахунок суми річних 3% за прострочення зобов`язання не суперечить матеріалам справи.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою Городнянського районного суду Чернігівської області від 14 березня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 11 квітня 2019 року, проте позивач не з`явився в судове засідання і розгляд справи було відкладено на 10 травня 2019 року, ухвала про це не міститься у відкритих джерелах з невідомих причин. 10 травня 2019 року позивач повторно не з`явився у судове засідання і суд, всупереч ч.5 ст.223 ЦПК України знову переніс засідання вже на 30 травня 2019 року, хоча мав залишити позов без розгляду.

ОСОБА_1 вказує, що позивач по справі сам вважає розписку від 04 лютого 2017 року не окремим документом, а гарантією сплати частини боргу за первісною розпискою від 01 квітня 2016 року, сторони не погоджували розмір процентів за договором позики в розмірі 1400 доларів США, а розписка від 04 лютого 2017 року була складена ним під примусом позивача, однак суд на дані обставини не звернув уваги. Відповідач вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог в порушення ч.2 ст.264 ЦПК України.

У наданий судом строк відзив на апеляційну скаргу не надійшов. Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Суд установив, що ОСОБА_1 01 квітня 2016 року написав розписку про отримання в борг від ОСОБА_2 5400 доларів США терміном на 7 місяців та гарантував повернення займу в термін та повністю 01 листопада 2016 року про що свідчить копія розписки (а.с.5).

Також в матеріалах справи наявна інша копія розписки, написаної ОСОБА_1 04 лютого 2017 року, згідно якої відповідач гарантує повернути ОСОБА_2 недоотриману ним суму в розмірі 1400 доларів США, яка є процентами по розписці від 01 квітня 2016 року в повному обсязі. Терміни повернення обговорені з ОСОБА_2 гарантує витримувати (а.с.6).

ОСОБА_2 25 листопада 2018 року направив вимогу-претензію ОСОБА_1 про повернення суми боргу в розмірі 1400 доларів США (а.с.7, 8)

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 631 ЦК України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

В той же час, в даному випадку, договором позики була розписка ОСОБА_1 від 01 квітня 2016 року про отримання в борг 5400 доларів США та про зобов`язання повернути дані кошти в строк до 01 листопада 2016 року. Слід зазначити, що оригіналу даної розписки матеріали справи не містять у зв`язку з тим, як зазначає сам позивач, що він передав дану розписку боржнику після оплати коштів.

Позивач пояснює, що відповідач сплатив не всю суму боргу, тому ОСОБА_1 написана інша розписка від 04 лютого 2017 року. Дослідивши копію даної розписки апеляційним судом встановлено, що відповідачем розписка написана про зобов`язання повернути проценти по розписці від 01 квітня 2016 року в повному обсязі в сумі 1400 доларів США. Отже, дана розписка від 04 лютого 2017 року не є договором позики в розумінні ст.1046 ЦК України, адже ОСОБА_2 не передавав кошти ОСОБА_1 04 лютого 2017 року.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена у частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактично відповідач не заперечує, що він особисто написав розписку, проте позивачем не надано оригіналу даної розписки та, крім того, зміст розписки свідчить про повернення саме відсотків, а не залишку коштів по розписці від 01 квітня 2016 року. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію розписок від 01 квітня 2016 року (у зв`язку зі знищенням) та від 04 лютого 2017 року.

За таких обставин доводи апеляційної скарги, що позивач по справі сам вважає розписку від 04 лютого 2017 року не окремим документом, а гарантією сплати частини боргу за первісною розпискою від 01 квітня 2016 року, сторони не погоджували розмір процентів за договором позики в розмірі 1400 доларів США, заслуговують на увагу.

В той же час, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що розписка від 04 лютого 2017 року була складена ОСОБА_1 під примусом позивача, у зв`язку з їх недоведеністю.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

В умовах договору від 01 квітня 2016 року (в розписці) відсутні умови про стягнення відсотків. Однак, відповідно до положень ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У розписці від 01 квітня 2016 року відсутні елементи домовленості сторін щодо встановлення процентів. Також не ставиться вимога про стягнення відсотків і у позові.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити у зв`язку з недоведеністю.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки відповідачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 1152 грн 60 коп., рішення суду першої інстанції скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, з позивача слід стягнути судовий збір на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.3, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) грн 60 коп., сплачений при поданні апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: