ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року

м.Суми

Справа №588/644/18

Номер провадження 22-ц/816/33/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостик С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собина О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року в складі судді Линник О.С., ухваленого в м. Тростянець, повний текст якого складений 27 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), звернулось з позовом до ОСОБА_1, який в подальшому уточнило, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 11 жовтня 2010 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки позичальник приєднався до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при встановленні та зміні кредитного ліміту, процентної ставки, нарахуванні комісії, пені та штрафу за порушення відповідачем зобов'язань банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконав, тому станом на 18 березня 2018 року утворився борг на загальну суму 36068 грн 82 коп., з яких: 6477 грн 02 коп. - по тілу кредиту; 2160 грн 83 коп. - проценти за користування кредитом; 25237 грн 22 коп. - пеня; а також штраф відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, який складається з: 500 грн - штраф (фіксована частина), 1693 грн 75 коп. - штраф (процентна складова), тому банк просив стягнути борг з відповідача на свою користь (а.с. 123-126, 127-128, 129).

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк», посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що судом першої інстанції не було враховано обставин того, що відповідач ще з 26 листопада 2011 року став порушувати умови кредитного договору, тому дійшов помилкового висновку про відсутність заборгованості за кредитним договором. Крім того, позивач вважає, що сплив строку дії кредитної картки не припиняє правовідносини між сторонами кредитного договору, в тому числі, не позбавляє банк права нараховувати проценти за користування кредитом та штрафні санкції.

Відповідач ОСОБА_1 в установлений судом строк подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому, він вважає, що судом прийнято законне й обґрунтоване рішення на підставі доказів, наданих самим позивачем. Так, виходячи з наданих банком розрахунків, судом зроблено правильний висновок, що станом на дату закінчення строку дії картки (30 червня 2015 року) його заборгованість по виплаті кредиту банку складала 13520 грн 51 коп. і після цього він сплатив банку кошти на загальну суму 21000 грн, тобто, повністю погасив свій борг. Відповідач також зауважив, що в первісних позовних вимогах банк не вказував про наявність у нього заборгованості за тілом кредиту, однак після їх уточнення банк нарахував заборгованість і за тілом кредиту в сумі 6477 грн 02 коп., що, на його думку, свідчить про маніпуляції позивача з розрахунками заборгованості.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 28 вересня 2011 року ОСОБА_1 підписав довідку про умови його кредитування банком з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідно до якої сторонами були визначені наступні умови надання кредитних коштів: пільговий період до 55 днів; базова відсоткова ставка 2,5 % на місяць (або 30 % на рік) з розрахунку 360 днів на залишок заборгованості; розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн і не більше залишку заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, що складається із: пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = базова процентна ставка за договором)/30 - нараховується за кожний день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховуються 1 раз на місяць за наявності прострочення за кредитом або відсотками 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн і більше; штраф за порушення строку платежів по будь-якому із грошових зобов`язань більше ніж на 30 днів у сумі 500 грн + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків і комісій (а.с. 11).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав уточнений розрахунок заборгованості, в якому зазначив, що за кредитним договором станом на 18 березня 2018 року утворилась заборгованість на загальну суму 36068 грн 82 коп., яка складається із: 6477 грн 02 коп. заборгованості за кредитом, 2160 грн 83 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 25237 грн 22 коп. пені, а також 500 грн фіксованої частини штрафу та 1693 грн 75 коп. його процентної складової (а.с. 129).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що після закінчення 30 червня 2015 року строку дії кредитної картки припинилось і право позивача нараховувати проценти, передбачені кредитним договором. Установивши, що станом на 30 червня 2015 року заборгованість відповідача перед банком становила 13520 грн 51 коп., але після закінчення строку дії картки відповідач вносив кошти на погашення заборгованості на загальну суму 21000 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, пославшись на те, що заборгованість за кредитним договором була сплачена відповідачем у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи з вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України йдеться про те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, з урахуванням наведених норм права та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що зі спливом строку дії картки закінчився і строк кредитування. Оскільки судом першої інстанції не встановлено обставин щодо пролонгації картки та продовження строку кредитування, а позивач належними і допустимими доказами вказаних обставин не довів, тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що строк кредитування у даній справі діяв до 30 червня 2015 року. Відтак, на думку колегії суддів, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що після спливу строку кредитування, тобто після 30 червня 2015 року, банк позбавлений права, як кредитор, нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором від 11 жовтня 2010 року.

Отже, вказаний висновок суду першої інстанції відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач, починаючи з 26 листопада 2011 року порушував умови кредитного договору, у зв'язку з чим мав заборгованість за кредитним договором, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, матеріалами справи доведено факт того, що станом на 30 червня 2015 року, тобто, на час закінчення строку дії картки відповідач мав заборгованість перед банком у загальному розмірі 13520 грн 51 коп., яка складалась із: поточної заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) у сумі 7622 грн 33 коп., загального залишку заборгованості за процентами у сумі 5148 грн 18 коп., а також заборгованості за пенею та комісією у сумі 750 грн (а.с. 7-8, 127-128), чого не заперечує і відповідач у відзиві на апеляційну скаргу. Однак, після закінчення строку дії кредитного договору відповідач у добровільному порядку сплатив кошти на загальну суму 21000 грн (25 вересня 2015 року - в сумі 500 грн, 22 грудня 2015 року - в сумі 11000 грн, 26 січня 2016 року - в сумі 1000 грн, 26 липня 2017 року - в сумі 1500 грн, 22 листопада 2017 року - в сумі 4000 грн, 30 січня 2018 року - в сумі 3000 грн) (а.с. 76-79), яка значно перевищує ту суму, яка підлягала би стягненню з відповідача на користь банку на момент закінчення строку дії картки, тобто, станом на 30 червня 2015 року у розмірі 13250 грн 51 коп. Таким чином, у відповідача станом на день розгляду даної справи судом першої інстанції була відсутня заборгованість за вказаним кредитним договором внаслідок того, що він її погасив.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі, і про неврахування судом першої інстанції правових позицій Верховного Суду України, є надуманими і висновків місцевого суду щодо відсутності підстав для задоволення позову не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті б Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу понесених ним судових витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко