Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 461/7923/15

провадження № 61-28084св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року в складі судді Волосько І. Р. та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року в складі суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про повернення суми вкладу, відсотків та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що 03 жовтня 2014 року між нею та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» укладено договір банківського вкладу. Також 13 січня 2015 року та 15 січня 2015 року між нею та банком були укладені договори банківського рахунку. Проте, з 01 січня 2015 року банком не виконуються договірні зобов'язання по сплаті відсотків та поверненню суми вкладу. На її неодноразові звернення та скарги банк не реагував, повернути належні їй кошти в добровільному порядку відмовляється. Унаслідок неправомірних дій відповідача вона неодноразово переукладала договір банківського вкладу. У листопаді 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) їй було виплачено 200 тис. грн, тоді як сума вкладу становила 237 тис. грн.

ОСОБА_4, посилаючись на неправомірність дій банку, просила суд стягнути з відповідача на її користь суму вкладу в розмірі 164 610 грн, відсотки по вкладу за період з 01 січня 2015 року по 01 квітня 2015 року, у зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань стягнути на її користь з відповідача відсотки за період з 01 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року, визнавши її кредитором у вказаний період; стягнути 37 тис. грн, відсотки в розмірі 12 114 грн, неустойку в розмірі 50 820 грн та моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн.

Справа розглядалась неодноразово.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки на час ухвалення рішення судом першої інстанції в банку введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не повно з'ясували обставини, які мають значення для справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року, відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Галицького районного суду м. Львова зазначену справу.

У грудні 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

На час розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 заперечення/відзиви не надходили.

Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 13 січня 2015 року сторони уклали договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» строком на 3 місяці в національній валюті на суму 25 тис. грн з виплатою 23,10 % річних та договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на 3 місяці в національній валюті на суму 30 тис. грн з виплатою 25 % річних.

15 січня 2015 року сторони уклали договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Нові гроші» на 3 місяці в національній валюті на суму 30 тис. грн з виплатою 25 % річних.

19 січня 2015 року ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» уклали договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 901 долар 69 центів США з виплатою 10 % річних.

06 лютого 2015 року сторони уклали договір-заяву про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 6 190 доларів 11 центів США з виплатою 9 % річних.

За умовами вказаних договорів після закінчення строку вклад повертається вкладникові в порядку, строки та на умовах, передбачених п. 5. 2 основних умов.

10 березня 2015 року та 07 квітня 2015 року ОСОБА_4 зверталась до банку із заявами про повернення банківського вкладу в розмірі 6 190 доларів 11 центів США у зв'язку із закінченням строку дії договору.

20 березня 2015 року позивач звернулась до банку із заявою про повернення банківського вкладу в розмірі 901 долар США.

5 травня 2015 року, 14 травня 2015 року та 27 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулась до банку із заявами про повернення вкладів, проте її звернення залишились без задоволення.

За положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Правильного висновку дійшли суди першої та апеляційної інстанцій про те, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в односторонньому порядку порушив зобов'язання, що випливають з його умов, а саме: не виконав належним чином зобов'язання за договорами банківського вкладу та у визначений договорами строк вклади не повернув.

Разом з тим, суди встановили, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду 17 вересня 2015 року прийнято рішення № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Банк «Фінанси та кредит», відповідно до якого у період з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року у банку запроваджено тимчасову адміністрацію, а 18 грудня 2015 року на підставі рішення Фонду № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації банку.

У листопаді 2015 року Фонд виплатив ОСОБА_4 200 000 грн.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з підпунктів 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення вкладів, дійшли правильного висновку, що введення у банку на момент ухвалення рішення суду тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходять за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат