Справа № 136/1810/18
Провадження № 22-ц/801/84/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 рокуСправа № 136/1810/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів: Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О.,

учасники справи:

позивач : ОСОБА_3,

відповідач : ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді Кривенко Д. Т., дата складання повного тексту рішення відсутня, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позов обґрунтовано тим, що вона являється власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1. ОСОБА_4, яка доводиться їй дочкою, була зареєстрована у будинку з її дозволу. Однак з 2007 року за зазначеною адресою не проживає, тобто більше 10 років, у зв'язку з чим вважає, що остання втратила право на користування житлом. Вказує, що відповідач, більше 10 років проживає в належному їй будинку, розташованому в АДРЕСА_2, який вона отримала в спадок від ОСОБА_5 Також, реєстрація ОСОБА_4 створює для неї перешкоди в об'єктивному нарахуванні субсидій, які вираховуються із доходів осіб, що зареєстровані та проживають у будинку. З місця реєстрації самостійно знятися не бажає, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Виходячи з наведеного, положень частини другої статті 405, 391 ЦК України, частини другої статті 167 ЖК України, ОСОБА_3 просила визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану 18 липня 2007 року, такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано жодних доказів, які б доводили наявність законних підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що належить ОСОБА_3

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що відповідно до акта обстеження матеріального-побутових умов життя ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 від 14 жовтня 2018 року, відповідно до якого в будинку ОСОБА_3 зареєстрована її дочка ОСОБА_4 з 18 липня 2007 року. Однак з дня реєстрації вона фактично не проживає зі своєю матір'ю. Апелянт просила у відповідності до вимог статті 367 ЦПК України, прийняти як додатковий доказ акт обстеження матеріально-побутових умов, оскільки не мала можливості подати його до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від неї, а саме зволікання посадових осіб органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з фіксуванням даної події та складенням акту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що у вказаному будинку крім неї зареєстровані її неповнолітні діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, а тому визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, призведе до порушення прав її неповнолітніх дітей.

У судовому засіданні позивач та її адвокат підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно та належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його адвоката, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною третьою 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.07.2007 та реєстраційного посвідчення позивач, ОСОБА_3, являється власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1.

Згідно записів вчинених у Домовій книзі на вищевказаний житловий будинок, крім позивача у житловому будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_4.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано жодного доказу на підтвердження того факту, що відповідачка не проживає у спірному приміщенні більше 10 років.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та приходить висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

В порушення вимог пункту 2 частини четвертої статті 274 ЦПК України, суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження, тим самим позбавив можливості сторін надати відповідні пояснення щодо обставин справи та встановити той факт, що відповідачка не заперечує ту обставину, що більше 10 років у спірному будинку не проживає.

З огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів ухвалила прийняти та дослідити, як додатковий доказ, який не був поданий стороною до суду першої інстанції з об'єктивно незалежних від неї причин Акт обстеження матеріального-побутових умов життя ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1 від 14 жовтня 2018 року.

Колегія суддів приймає аргументи позивача та відхиляє заперечення відповідачки, викладені у відзиві, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом.

Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У ході апеляційного перегляду справи судом встановлено, що ОСОБА_3 з 12.07.2007 року є власницею будинку АДРЕСА_1. / а.с. 6-7/

18.07.2007 року за вищезазначеною адресою була зареєстрована ОСОБА_4, яка як пояснила позивачка у спірний будинок ніколи не всилялась та у ньому не проживала.

Сторонами визнаний той факт, що ОСОБА_4 з моменту свого народження постійно проживала в іншому будинку за адресою: АДРЕСА_2, який вона набула у спадок за заповітом, однак на даний час не оформила його.

Не спростовується відповідачкою та підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов життя від 14.11.2018 року той факт, що ОСОБА_4 не проживає у спірному будинку з дня її реєстрації у ньому, тобто 2007 року./ а.с.39/

Аргументи відзиву про те, що у разі визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житлом, будуть порушенні права неповнолітніх дітей, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у даній справі не ставиться питання про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Твердження позивача про те, що реєстрація відповідачки за адресою АДРЕСА_1 порушує її майнове право на отримання субсидії по оплаті комунальних послуг відповідачкою спростовані не були.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить висновку, що порушене право власника будинку підлягає захисту. Відповідач ОСОБА_4 є такою, що втратила право користування житловим приміщенням адресою АДРЕСА_1, оскільки остання без поважних причин понад десять років не проживала у зазначеному будинку, її особистих речей немає. Договору з власником про порядок проживання та утримання житла відповідачка не укладала.

Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви в сумі 704,80 гривень, а також за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 гривня /а. с. 1, 33/.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 /Ідентифікаційний код НОМЕР_1/ на користь ОСОБА_3 /Ідентифікаційний код НОМЕР_2/ судовий збір за подання позовної заяви в сумі 704,80 гривень, а також за подання апеляційної скарги в сумі 1057,20 гривня.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Підпис Л. О. Голота

Судді: Підпис Т. О. Денишенко

Підпис С. Г. Копаничук

Згідно з оригіналом

Головуючий суддя Л. О. Голота

Повний текст постанови складено 23 січня 2019 року.