ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 640/16936/18

Провадження № 22-ц/818/3067/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевський О.М.

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Пуль С.І.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест»

третя особа - ОСОБА_3

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щеглов Денис Михайлович

третя особа - Акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року, ухвалене суддую Губською Я.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Алькор Інвест», треті особи - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щеглов Денис Михайлович, Акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати договір купівлі-продажу квартири від 29.08.2018 року посвідчений ПНКМНО Щелковим Д. М. за реєстраційним номером № 558 недійсним, за яким право власності на квартиру АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_2 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42755780 від 29.08.2018 року, видане приватним нотаріусом на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.08.2018 року за реєстровим № 588. Вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 09.08.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алтуніною Т.І. за зареєстрованим в реєстрі за № 1497. Первісним власником спірної квартири була ОСОБА_3 , мати позивача. Вказує, що в квартирі були зареєстровані та фактично проживали позивач та її мати. Вважає, що при відчуженні спірної квартири на користь відповідача ОСОБА_2 було порушено діюче законодавство, внаслідок чого та згідно вимог ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу від 29.08.2018 року є недійсним.

До укладання договору дарування від 09.08.2016 року рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2015 року було звернуто стягнення на спірну квартиру як належну ОСОБА_3 Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2017 р. внаслідок укладання договору дарування було змінено спосіб виконання судового рішення та звернуто стягнення на спірну квартиру як на власність позивача ОСОБА_1 . Постановою апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 року судове рішення про звернення стягнення на квартиру ОСОБА_1 скасовано. Таким чином, зазначає, що судових рішень про звернення стягнення на квартиру позивача не має. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира позивача іпотекою обтяжена ніколи не була, будь-яких угод про передачу спірної квартири в іпотеку позивач не укладала.

Зазначила, що площа спірної квартири складає 66,9 кв.м., іншого житла у позивача не має, квартира використовувалась для проживання позивача та членів її сім`ї, а тому підпадає під дію мораторію на підставі ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». А застосування наслідків недійсності купівлі-продажу спірної квартири можливе шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права висновки якого не відповідають обставинам справи та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Скарга містить посилання на те, що відповідно до інформаційної довідки № 137254905 від 11.09.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_1 відомості про державну реєстрацію іпотеки відсутні.

Крім того, судом першої інстанції доводи позивача про відмову постановою апеляційного суду Харківської області від 12.04.2018 р. по справі № 640/9889/18 у зверненні стягнення на спірну квартиру як належну позивачу були відхилені, оскільки суд встановив, що продаж квартири позивача здійснювався ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» за позасудовою процедурою на підставі ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Разом з тим, ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» як новий іпотекодержатель не звертався до суду щодо процесуального правонаступництва у по справі № 640/988/14, а тому рішення суду щодо звернення стягнення на спірну квартиру за договором іпотеки № 014/02-1/2454-05 від 03.10.2005 р. не створює правових наслідків для останнього, тобто не надає права продажу квартири.

Суд першої інстанції ухилився від встановлення факту ненаправлення ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» позивачу вимоги про порушення зобов`язання із зазначенням розміру суми заборгованості, тоді як дійшов висновку, що позивачем не надано доказів відсутності заборгованості на час укладання договору купівлі-продажу від 29.08.2018 р. Розмір заборгованості станом на 29.08.2019 р. судом першої інстанції не встановлено.

Зважаючи, що спір виник з приводу порушення права власності позивача на квартиру внаслідок дій ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест», перевірка законності дій останнього відповідача як іпотекодержателя з дотримання порядку звернення стягнення на майно є обов`язковою.

Стосовно дії мораторію суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі застосування позасудової процедури звернення стягнення на підставі ст.ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку» норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не діють.

Такий висновок суду прямо протилежний правовій позиції Верховного суду, зазначеній у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 31.10.2018 р. по справі № 465/1310/18.

Також, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що позивачем протягом розгляду справи не доведено, що спірна квартира використовувалась як постійне місце проживання та про відсутність іншого житла.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що дослідивши всі докази надані сторонами та доводи, викладені в позові та у відзиві на нього у підтвердження своїх доводів та заперечень, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, а тому підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину згідно вимог ст. 216 ЦПК України немає.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Алькор Інвест» відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором №014/02-1/2454-05 та за іпотечним договором №014/02-1/2454/1-05, набуло право іпотекодержателя, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки.

Відповідно до договору дарування від ОСОБА_3 до ОСОБА_1 перейшло право власності на спірну квартиру, яка є предметом іпотеки.

Згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку». Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавнем і іпотекодержагелем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Відповідне застереження міститься у п. 3.4.2 договору іпотеки спірної квартири від 03.10.2005 року, де вказано крім іншого, що право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю (а.с. 96-100).

Посилання апеляційної скарги про не застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не можна вважати обґрунтованими, оскільки при укладанні іпотечного договору ОСОБА_3 було надано згоду на звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а відповідно до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» позивач ОСОБА_1 набула всі права та обов`язки за іпотечним договором.

Таким чином, судова колегія не бере до уваги і посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі та відсутність у неї іншого житла.

Згідно ст. 38 Закону України «Про іпотекук» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

До того ж з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на час укладення кредитного та іпотечного договорів були співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 знято з реєстрації за вказаною вище адресою 15.03.2017 року (а.с. 191). Квартиру продано співвласниками наприкінці 2017 року.

Таким чином, на час укладання договору дарування, за яким ОСОБА_1 набула право власності на квартиру по АДРЕСА_3 , вона була і співвласницею кв. АДРЕСА_2 .

Таким чином, при укладанні договору купівлі - продажу предмета іпотеки додержано всі вимоги закону та умови передбачені у випадку стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання відповідно договору дотримані, тому судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують судова колегія не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1,376, 381, 382-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 березня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне текст постанови складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: А.В. Котелевець

В.Б. Яцина