Провадження № 22-ц/4808/35/19
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Ясеновенко Л.В.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю представника АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене у складі судді Татарінової О.А. 22 жовтня 2018 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в :

28.12.2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому назву змінено на АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань по кредитному договору №б/н від 30.04.2009 року, укладеному між сторонами на суму 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості з терміном повернення, що відповідає строку дії картки, утворилась заборгованість, яка станом на 30.11.2017 року становила 47305,51 грн., з якої 1073,25 грн. заборгованість за кредитом, 40814,36 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 2689,07 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2228,83 грн. штраф (процентна складова).

Оскільки ОСОБА_3 не виконала взяті на себе зобов'язання по кредитному договору, позивач просив стягнути вищевказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зокрема зазначає, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 26.12.2016 року було здійснено платіж на погашення кредиту в сумі 50 грн., 24.11.2016 року - в сумі 50 грн., 22.10.2016 року - в сумі 100 грн. Отже, відповідачем вчинялися дії, які свідчать про визнання нею свого боргу, а тому висновок суду про те, що позивачем пропущено загальний строк позовної давності є помилковим.

Судом не враховано того, що пунктом 4.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків клієнта в рахунок погашення простроченої заборгованості за кредитним договором та клієнт доручає банку здійснювати списання коштів з поточних та інших рахунків. Тобто в будь-якому випадку всі сплати відбулися за дорученням відповідача. Вказані платежі ОСОБА_3 жодним чином не оспорювалися.

Позивачем надано належні та допустимі докази по справі, а також розрахунок заборгованості за кредитним договором, які відповідачем не спростовано.

Також апелянт зазначає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення ототожнив поняття «договору» та «платіжної карти», проте це є різні поняття.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

ОСОБА_3 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про місце і час розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк», дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено передбачений чинним законодавством строк позовної давності, перебіг якого почався з моменту здійснення відповідачем останнього платежу на погашення кредитної заборгованості, а саме з 16.12.2013 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30.04.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №б/н на суму 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Підписом у анкеті-заяві ОСОБА_3 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг (а.с.6).

Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором позивач зазначив про наявну заборгованість станом на 30.11.2017 року в розмірі 47305,51 грн., з якої 1073,25 грн. заборгованість за кредитом, 40814,36 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 2689,07 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина) та 2228,83 грн. штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Встановлено, що 01.02.2018 року відповідач подала заперечення на позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просила суд про застосування строку позовної давності (а. с. 29-32).

Статтею 253 ЦК України встановлено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року №6-154цс15.

Встановлено, що останній платіж відповідач здійснила 16 грудня 2013 року, тобто з цієї дати у кредитора виникло право на пред'явлення позову про стягнення заборгованості, а банк пред'явив позов лише в грудні 2017 року.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, що є підставою для відмови у позові.

Доводи апелянта про те, що згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором ОСОБА_3 26.12.2016 року було здійснено платіж на погашення кредиту в сумі 50 грн., 24.11.2016 року - в сумі 50 грн. та 22.10.2016 року - в сумі 100 грн., а отже нею вчинялися дії, які свідчать про визнання боргу, не заслуговують на увагу, оскільки, як вбачається з виписки з особового рахунку ОСОБА_3, зазначені оплати відповідач не здійснювала самостійно, а проводилося автоматичне списання коштів з її карткового рахунку, що не свідчить про те, що ОСОБА_3 свідомо вчиняла дії, направлені на погашення кредитної заборгованості та що наявні підстави для переривання позовної давності, передбачені ст. 264 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

При таких обставинах справи колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 22 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Л.В. Ясеновенко

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 17 січня 2019 року