КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 вересня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів та скасування реєстраційних дій , -

у с т а н о в и в :

Ухвалою суду від 10.04.2019 року Шевченківським районним судом м. Києва відкрито провадження за вищевказаним позовому порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

31.05.2019 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,ОСОБА_6 ,третя особа: ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними, недійсними та визнання права власності. ОСОБА_1 посилався на те, що він вправі подавати заяву до сторін у цій справі, оскільки спірні квартири по обох позовах були відчужені ще раніше 03.08.2017 року за договорами купівлі-продажуміжОСОБА_6 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 , а розрахунок за вказані квартири проводив позивач ОСОБА_1 .. Указує, що рішення у даній справі може вплинути на його права та інтереси, що є наслідком залучення вказаного позову до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року матеріали позовної заяви ОСОБА_1 повернуто останньому.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Уважає ухвалу суду такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що ним дотримано вимоги закону при поданні позовної заяви як третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до наступного.

Установлено, що в березні 2019 року ОСОБА_2 подала до суду першої інстанції позовну заяву до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , у якій, зазначаючи про те, що була власником квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 , просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений від її імені ОСОБА_5 з ОСОБА_3 за № 27 від 22.01.2019 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений від її імені ОСОБА_5 з ОСОБА_4 за № 26 від 22.01.2019 року; скасувати відповідні реєстраційні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. При цьому посилалась на те, що не уповноважувала ОСОБА_5 вчиняти дії щодо розпорядження належного їй на праві власності майна.

Ухвалою від 10.04.2019 року Шевченківський районний суд м. Києва відкривпровадження у справі в порядку загального провадження та призначив підготовче засідання на 31.05.2019 року, яке було відкладено 31.05.2019 року на 02.07.2019 року.

31.05.2019 року ОСОБА_1 , зазначивши себе третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦПК України, подав позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними, недійсними та визнання права власності, у якій просив визнати недій сним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за № 27 від 22.01.2019 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за № 26 від 22.01.2019 року; визнати за ним право власності на вказані квартири. При цьому вказував, що фактично власником указаних квартир є він, а не ОСОБА_2 , оскільки саме він надавав кошти на їх придбання, домовившись з ОСОБА_6 , який був власником цих квартир, що право власності буде оформлюватись не на нього, а на будь-яку його знайому.

У підготовчому засіданні 02.07.2019 року, заслухавши думку учасників судового процесу, суд першої інстанції повернув позовну заяву ОСОБА_1 , зазначивши про те, що жодних заяв чи вимог про залучення до участі у справі в якості третьої особи від ОСОБА_1 до суду не надходило. Останнім, у відповідності до положень ст.ст.52, 53 ЦПК України належним чином не обґрунтовано, на які саме права або обов`язки вказаної особи щодо однієї зі сторін може вплинути рішення у даній справі. Останній просить визнати недійсними ті ж самі правочини, що укладені із тими ж самими квартирами, що є предметом розгляду за первісним позовом. Між тим, підстави для визнання таких правочинів недійсними є іншими, а саме:за ст. 234, 235 ЦК України. Вимоги за позовом ОСОБА_1 обґрунтовані іншими підставами для задоволення позову, вони виникають з інших правовідносин, їх спільний розгляд не є доцільним та такий спільний розгляд не виключає задоволення первісного позову, а їх спільний розгляд може вплинути на дотримання розумних строків розгляду справи судом у цілому.

Проте з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки до нього суд першої інстанції прийшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 52 ЦПК України, треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу.

Отже, для вступу у справу в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, особа подає позов до однієї або декількох сторін.

Як убачається із матеріалів справи, то 31.05.2019 року ОСОБА_1 , зазначивши себе третьою особою, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦПК України, подав позовну заяву до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання правочинів удаваними, недійсними та визнання права власності ( а.с. 30-31).

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та безпідставно зазначив, що жодних заяв чи вимог про залучення до участі у справі в якості третьої особи від ОСОБА_1 до суду не надходило.

Крім того, відповідно до ст. 195 ЦПК України, положення статей 193 і 194 цього Кодексу застосовуються до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження.

Згідно із ч. 2 ст. 193 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Стаття 194 ЦПК України визначає форму і зміст зустрічної позовної заяви.

Повертаючи позовну заяву третьої особи ОСОБА_1 , який заявляє самостійні вимоги на предмет спору, суд першої інстанції також не звернув уваги на те, що позовна заява останнього взаємопов`язана з позовною заявою ОСОБА_2 , оскільки стосується одного предмету спору - квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2 . При цьому можливе задоволення позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, може виключити повністю або частково задоволення позову ОСОБА_2 , як власника спірного майна, оскільки ОСОБА_1 оспорює право власності останньої на спірне майно.

Пославшись на те, що підстави, зазначені ОСОБА_1 , для визнання осопрюваних правочинів недійсними є іншими ніж у ОСОБА_2 , суд першої інстанції не звернув уваги на те, що норма ч. 2 ст. 193 ЦПК України чітко визначає умови прийняття позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, серед яких не зазначено про підстави позову.

При цьому слід звернути увагу суду на те, що відповідно до норм процесуального права підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Варто зазначити, що підставою позову не може вважатись посилання позивача на певні норми матеріального права. Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року № 5 зазначив, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, наведені в позовній заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом необхідно керуватись під час вирішення спору.

Позовна заява ОСОБА_1 як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору у справі подана до закінчення підготовчого провадження.

З огляду на викладене, суд погоджується з аргументами ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції порушено норми закону при вирішенні питання про прийняття позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.

Проте на зазначене, суд першої інстанції уваги не звернув, що призвело до безпідставності повернення позовної заяви ОСОБА_1 , унаслідок чого ухвалу суду не можна визнати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касацій ному скарженню не підлягає.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О.В. Немировська

Т. І. Ящук