Справа № 128/745/18
Провадження № 22-ц/801/2312/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 128/745/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Данілевич Тетяни Миколаївни

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину в твердій грошовій сумі,

Рішення ухвалила суддя Бондаренко О. І.

Рішення ухвалено у м. Вінниці

Повний текст рішення складено 18 вересня 2019 року,

Встановив:

29 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину у твердій грошовій сумі, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_3 , яка проживає разом з нею в смт Стрижавці Вінницького району. З відповідачем домовленості щодо сплати коштів на утримання доньки вони не досягли.

Донька навчається у школі в м. Вінниці, крім того додатково відвідує заняття з англійської мови, щомісячна оплата яких складає 725 грн.

Відповідач періодично при її нагадуваннях допомагав з придбанням одягу для доньки та інколи оплачував заняття з англійської мови. Протягом останнього року при нагадуваннях про необхідність матеріального забезпечення дитини він відповідає, що не зобов`язаний одноосібно утримувати дитину, незважаючи на те, що донька проживає з нею та саме вона несе всі необхідні щоденні витрати, необхідні на утримання доньки. Відповідач працює за кордоном та раз в три місяці приїжджає в Україну.

У зв`язку з цим позивач просила стягнути з відповідача аліменти на доньку у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення донькою повноліття.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 1700 грн. щомісячно, з індексацією цієї суми відповідно до закону, до досягнення донькою повноліття, починаючи з 29 березня 2018 року.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Судові витрати по сплаті судового збору ухвалено компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду в частині розміру стягнутих аліментів в сумі 1700 грн. скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача аліменти на доньку у твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; суд визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не доведені в установленому законом порядку; висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції безпідставно зазначив у рішенні, що відповідач здійснює догляд за непрацездатною матір`ю, яка потребує сторонньої допомоги, оскільки такі обставини не доведені у передбачений законом спосіб та не відповідають обставинам справи, враховуючи те, що за період з 01 січня 2015 року до 11 вересня 2018 року відповідач 12 разів перетинав державний кордон України, що свідчить про те, що він не міг доглядати за хворою матір`ю, так як перебував на роботі у Німеччині, де отримував достатній заробіток, який дозволяє йому сплачувати аліменти на доньку в розмірі 2000 грн. щомісячно.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Данілевич Т. М. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши з відповідача аліменти на неповнолітню доньку у твердій грошовій сумі в розмірі 1100 грн. щомісячно.

Зазначила, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, не відповідає вимогам закону, оскільки має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; висновки суду, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи; при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Судом встановлено, що матеріальне становище відповідача на даний час є скрутним, оскільки він не працює та доглядає за хворою непрацездатною матір`ю; у нього поганий стан здоров`я, а тому стягнутий судом розмір аліментів - 1700 грн. щомісячно для нього є непомірно великим та не відповідає вимогам чинного законодавства України. Також зазначила, що є незаконним та безпідставним посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на те, що за період з 01 січня 2015 року до 11 вересня 2018 року відповідач 12 разів перетинав державний кордон України, оскільки наявна в матеріалах справи інформація не є належним та допустимим доказом, так як витребування судом інформації за вказаний період є порушенням Конституційних прав ОСОБА_2 , оскільки позовні вимоги до нього заявлено 29 березня 2018 року, а інформацію витребувано, починаючи з 01 січня 2015 року. Крім того постановою Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2018 року скасовано ухвалу суду першої інстанції від 29 серпня 2018 року про витребування такого доказу. Водночас зазначила, що відомості про перетинання державного кордону України можуть підтверджувати виключно факт перетинання державного кордону України і ніщо інше.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Данілевич Т. М. подала відзив на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки скарга є безпідставною та викладені в ній доводи не ґрунтуються на законі.

Позивач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Данілевич Т. М., в якому зазначила, що апеляційна скарга є безпідставною, у зв`язку з чим до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що з 18 жовтня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2015 року, що набрало законної сили 10 лютого 2015 року (а. с. 4).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12 травня 2004 року (а. с. 5).

Згідно довідки № 1021, виданої виконавчим комітетом Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області 23 березня 2018 року, дитина ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 (а. с. 6).

З 01 вересня 2018 року на підставі заяви матері ОСОБА_1 дитина ОСОБА_3 зарахована до 9-Б класу навчально-виховного закладу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-ліцей смт Стрижавка» (а. с. 76, 77).

Із копії трудової книжки серії НОМЕР_2 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 13 травня 2015 року не працює; з останнього місця роботи звільнений за угодою сторін (а. с. 27).

Із довідок, виданих виконавчим комітетом Ободівської сільської ради Тростянецького району Вінницької області вбачається, що ОСОБА_2 проживає по АДРЕСА_2 разом з матір`ю ОСОБА_4 , 1941 року народження, та здійснює за нею догляд (а. с. 29, 31).

Згідно довідки № 101, виданої Ободівською лікарською амбулаторією загальної практики сімейної медицини 29 травня 2018 року, та рішення ЛКК Тростянецької ЦРЛ (протокол № 84 від 01 червня 2018 року), мати відповідача ОСОБА_4 перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря, має ряд хронічних захворювань, у зв`язку з чим потребує постійного стороннього догляду та не здатна до самообслуговування; ОСОБА_1 може доглядати за хворою терміном один рік (а. с. 32, 33, 34).

За інформацією, наданою суду першої інстанції Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 вересня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 за період з 08 березня 2015 року до 04 липня 2018 року 11 разів перетинав державний кордон України у напрямку виїзд та 10 раз - у напрямку в`їзд (а. с. 58).

Із копій виписок із медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_2 вбачається, що з 10 лютого 2015 року до 17 лютого 2015 року він перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: папілома гортані, а з 04 січня 2018 року до 11 січня 2018 року - з діагнозом: пневмонія негоспітальна правобічна полісегментарна ІІІ група; хронічний необструктивний бронхіт, стадія загострення; гамартрома правої легені (а. с. 81, 82).

Також по справі встановлено, що за лютий - березень 2018 року позивачем ОСОБА_1 сплачено за навчання доньки ОСОБА_3 1450 грн. (а. с. 7).

За період з жовтня 2018 року по серпень 2019 року відповідач ОСОБА_1 здійснював грошові перекази на ім`я позивача ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_3 по 1000 грн. щомісячно, в загальній сумі 13 000 грн. (а. с. 113-116).

Також відповідач придбавав для доньки одяг та канцелярські товари (а. с. 80, 110-111), що не заперечується позивачем.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними і за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі (ч. 1, 2 ст. 181 СК України).

Частиною третьою статті 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

При визначенні розміру аліментів відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно положень ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Враховуючи задовільний стан здоров`я дитини та її матеріальне становище, вік дитини - 15 років та те, що вона не має власного заробітку чи доходу, проживає разом з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 ; а також враховуючи задовільний стан здоров`я відповідача, те, що він є особою працездатного віку (46 років), на даний час не працює, має на утриманні непрацездатну матір пенсійного віку, інших неповнолітніх дітей на утриманні немає; та враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років, розмір якого з 01 липня 2019 року становить 2118 грн., апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення із відповідача аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1700 грн. щомісячно, що в сукупності із витратами на утримання дитини з боку матері, яка має рівний із батьком обов`язок щодо утримання дитини, буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Доводи апеляційної скарги позивача в тому, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача аліменти в меншому, ніж вона просила, розмірі, оскільки та обставина, що відповідач за неповні чотири роки 12 раз регулярно перетинав кордон України свідчить про те, що він не міг доглядати за хворою матір`ю, а перебував на роботі у Німеччині, за яку отримував заробітну плату в такому розмірі, що дозволяє йому сплачувати аліменти на доньку по 2000 грн. щомісячно, є безпідставними та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Інформаційна довідка від 13 вересня 2018 року, яка була надана суду першої інстанції Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, свідчить лише про факт перетину відповідачем ОСОБА_1 державного кордону України у період 2015 - 2018 років, проте жодним чином не свідчить про те, що такі виїзди за межі України відповідач здійснював з метою працевлаштування, а також, що відповідач дійсно працював та отримував заробітну плату у Німеччині, про що зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що відповідач працював чи працює за межами України, зокрема, у Німеччині, та доказів щодо розміру отримуваного ним заробітку (доходу).

Доводи апеляційної скарги представника відповідача в тому, що матеріальне становище відповідача на даний час є скрутним, оскільки він не працює та доглядає за хворою непрацездатною матір`ю, у нього поганий стан здоров`я, а тому стягнутий судом розмір аліментів - 1700 грн. щомісячно для нього є непомірно великим та не відповідає вимогам чинного законодавства України, а також в тому, що суд першої інстанції безпідставно послався в оскаржуваному рішенні на те, що за період з 01 січня 2015 року до 11 вересня 2018 року відповідач 12 разів перетинав державний кордон України, оскільки наявна в матеріалах справи інформація не є належним та допустимим доказом, так як отримана з порушенням, не заслуговують на увагу та не спростовують правильних висновків суду в частині визначення розміру аліментів.

Посилання в апеляційній скарзі на поганий стан здоров`я відповідача не підтверджено належними доказами. Матеріали справи містять лише дві копії виписок із медичної карти стаціонарного хворого, які свідчать про те, що ОСОБА_2 з 10 лютого 2015 року до 17 лютого 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: папілома гортані, а з 04 січня 2018 року до 11 січня 2018 року - з діагнозом: пневмонія негоспітальна правобічна полісегментарна ІІІ група; хронічний необструктивний бронхіт, стадія загострення; гамартрома правої легені. Проте зазначені виписки із медичної карти не свідчать про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_2 на час розгляду справи судом, а також не свідчать про те, що за станом здоров`я відповідач не має можливості працювати.

Із копії трудової книжки відповідача вбачається, що 13 березня 2015 року він звільнився з роботи за угодою сторін та з того часу не працює. Тобто звільнення відповідача з роботи відбулось за його згодою. На обліку у центрі зайнятості він не перебуває.

Відповідач є особою працездатного віку (46 років), має можливість працювати та заробити таку суму, щоб сплачувати аліменти на утримання доньки у достатньому для її гармонійного розвитку розмірі. Відповідач є морально зрілою особою, а тому повинен розуміти реалії життя, що стосуються його обов`язку матеріально забезпечувати свою дитину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1).

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 7 та ст. 141 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні і утриманні дітей суди мають враховувати передусім інтереси дітей. Сімейним законодавством встановлено принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання та утримання дітей.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів того, що, будучи працездатною особою він не може заробляти кошти в достатній кількості, щоб сплачувати аліменти на неповнолітню доньку в розмірі 1700 грн. З урахуванням стану здоров`я відповідача, його матеріального становища, відсутності на утриманні у нього інших дітей, апеляційний суд відхиляє наведені доводи апеляційної скарги, оскільки батько (як і матір) зобов`язаний вживати необхідних заходів з метою відшукування законних джерел доходів для виконання свого батьківського обов`язку по утриманню дитини, забезпечення, по-можливості, гідних, а не мінімальних умов проживання й розвитку дитини, враховуючи те, що відповідач є працездатною особою. Такий висновок повною мірою першочергово відповідає інтересам дитини.

Посилання представника відповідача на ту обставину, що відповідач на даний час не працює, оскільки здійснює догляд за хворою непрацездатною матір`ю, спростовуються інформацією, наданою суду першої інстанції Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 13 вересня 2018 року, яка свідчить про те, що за період з 08 березня 2015 року до 04 липня 2018 року відповідач ОСОБА_2 11 разів перетинав державний кордон України у напрямку виїзд та 10 раз - у напрямку в`їзд та періоди перебування відповідача за межами України тривали по кілька місяців підряд, а отже відповідач мав можливість на тривалий період залишати свою непрацездатну матір та відповідно у період його тривалої відсутності на території України він не міг самостійно здійснювати догляд за матір`ю.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги представника відповідача в тому, що надана Державною прикордонною службою України інформація на виконання ухвали суду не є належним та допустимим доказом, так як витребування судом інформації за вказаний період є порушенням Конституційних прав ОСОБА_2 , оскільки позовні вимоги до нього заявлено 29 березня 2018 року, а інформацію витребувано, починаючи з 01 січня 2015 року; крім того постановою Вінницького апеляційного суду від 27 листопада 2018 року у цій справі скасовано ухвалу суду першої інстанції від 29 серпня 2018 року про витребування такого доказу.

Як свідчать матеріали справи інформацію про перетин відповідачем державного кордону України в період 2015 - 2018 років витребувано ухвалою суду першої інстанції від 29 серпня 2018 року. Цю ухвалу направлено на виконання до Державної прикордонної служби України 05 вересня 2018 року, яка 13 вересня 2018 року надала суду письмову відповідь.

Зазначену ухвалу суду першої інстанції від 29 серпня 2018 року скасовано апеляційним судом 27 листопада 2018 року та матеріали клопотання про витребування доказів направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Таким чином відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13 вересня 2018 року була надана суду першої інстанції на виконання ухвали суду від 29 серпня 2018 року, яка на той час була чинною, а тому така відповідь є належним доказом. Крім того надана інформація щодо перетину ОСОБА_2 державного кордону України у період 2015-2018 років не спростована відповідачем будь-якими іншими доказами, зокрема, даними із паспорта громадянина України для виїзду за кордон. А отже така інформація обґрунтовано врахована судом першої інстанції під час ухвалення рішення.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог та визначення розміру аліментів в сумі 1700 грн. є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим в цій частині не підлягає до скасування.

Водночас рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Ухваливши рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції ухвалив судові витрати по сплаті судового збору компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору справі про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач звільнений від сплати судових витрат, а тому з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову у цій справі станом на 29 березня 2018 року до сплати підлягав судовий збір в розмірі 704,80 грн. Таким чином при частковому задоволенні позову до стягнення з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 599,08 грн., а судовий збір в сумі 105,72 грн. компенсувати за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд,

Постановив:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Данілевич Тетяни Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 18 вересня 2019 року змінити в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 599,08 грн. (п`ятсот дев`яносто дев`ять грн. вісім коп.).

Судовий збір в сумі 105,72 грн. (сто п`ять грн. сімдесят дві коп.) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун