Постанова

Іменем України

19 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 686/3307/16-ц

провадження № 61-348св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , Хмельницьке бюро технічної інвентаризації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2015 року у складі головуючого-судді Заворотної О. Л. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Гринчука Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Хмельницького бюро технічної інвентаризації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення.

На обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 листопада 2010 року після смерті батька ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що у період 2000-2002 років вказана квартира була неодноразово відчужена. Останнім покупцем є відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 2002 року. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2006 року визнано недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири, в тому числі й договір купівлі-продажу від 17 грудня 2002 року, згідно з яким ОСОБА_2 придбав спірну квартиру.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі без будь-яких законних підстав, просила усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2015 року позов задоволено та ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_1 у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач, проживаючи та користуючись спірною квартирою , перешкоджає позивачу, як власнику майна у його законному праві користування та розпорядження своїм майном, тому позов підлягає задоволенню відповідно до положень статей 317, 319, 321, 391 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2015 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду відповідає вимогам закону, при його ухваленні повно і всебічно встановлено обставини справи та не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права, та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушені положення частини четвертої статті 334 та частини третьої статті 640 ЦК України в редакції до 01 січня 2004 року, оскільки відповідно до зазначених норм закону право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру виникло 20 грудня 2002 року, тобто після реєстрації права власності на спірну квартиру, яка до цього часу не скасована, чим протизаконно не визнають та порушують право власності ОСОБА_2 на квартиру. Також поза увагою судів залишилось те, що позивач пропустила строк передбачений статтею 257 ЦК України для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки про порушення свого права дізналася після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом 24 листопада 2010 року, а з указаним позовом звернулася лише у лютому 2015 року. Крім того, суди не звернули уваги на те, що позивач 01 грудня 2011 року зверталася до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з аналогічним позовом, що є підставою відповідно до статті 206 ЦПК України 2004 року для закриття провадження у справі. Також заявник посилається в касаційній скарзі на те, що суди, ухвалюючи оскаржувані рішення, посилалися на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2006 року, яким встановлено, що ОСОБА_3 є недієздатним, так як з дитинства хворіє на олігофренію, в той же час відхилили доводи ОСОБА_2 щодо нікчемності заповіту, складеного ОСОБА_3 19 березня 1997 року з тих підстав, що зазначеним рішенням чітко не встановлено, чи міг ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 січня 2018 року справу № 686/3307/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Хмельницького бюро технічної інвентаризації про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховни Судом заперечення/відзив на касаційну скаргу не надходили.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 31 липня 1996 року належала квартира АДРЕСА_1 .

19 березня 1997 року ОСОБА_3 склав заповіт, згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 заповів своїй дочці ОСОБА_4 (після розірвання шлюбу ОСОБА_5 ).

06 вересня 2000 року ОСОБА_3 відчужив зазначену квартиру ОСОБА_6 , який 13 лютого 2001 року відчужив її ОСОБА_7 , а той в свою чергу 29 березня 2002 року - ОСОБА_8 , який відчужив її 17 грудня 2002 року ОСОБА_2 .

Рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 02 вересня 2003 року ОСОБА_3 визнано недієздатним та розпорядженням виконавчого комітету Хмельницької міської ради призначено ОСОБА_9 опікуном недієздатного ОСОБА_3 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 квітня 2007 року, позов ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах ОСОБА_3 , задоволено. Визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , а саме: від 06 вересня 2000 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 ; від 13 лютого 2001 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; від 29 березня 2002 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ; від 17 грудня 2002 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 Зобов`язано сторони ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 повернути один одному згідно договорів купівлі-продажу від 06 вересня 2000 року, 13 лютого 2001 року, 29 березня 2002 року, 17 грудня 2002 року, а саме: ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 ; ОСОБА_8 повернути ОСОБА_2 10 270 грн; ОСОБА_7 повернути ОСОБА_8 10 270 грн; ОСОБА_6 повернути ОСОБА_7 8 581 грн; ОСОБА_3 повернути ОСОБА_6 8 581 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_9 було повернуто правовстановлюючий документ на спірну квартиру та реєстратором Хмельницького бюро технічної інвентаризації була проведена реєстрація права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

ОСОБА_1 у встановленому законом порядку та строки 17 липня 2009 року звернулась до Першої хмельницької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3

24 листопада 2010 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .

Судами також встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 березня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 30 серпня 2010 року, відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову про визнання незаконними дій реєстратора Хмельницького бюро технічної інвентаризації щодо відновлення реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 та внесення відповідного запису в державний реєстр.

12 грудня 2014 року ОСОБА_1 видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з втратою оригіналу та зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Такі дії державного реєстратора також були оскаржені ОСОБА_2 в судовому порядку. За наслідками розгляду Хмельницьким окружним адміністративним судом від 23 листопада 2015 року було винесено постанову, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2016 року, та якою відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову.

На даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 , однак у цій квартирі проживає ОСОБА_2

Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права

Положеннями статті 41 Конституції України та частини першої статті 319 ЦК України встановлено, що лише власник наділений правом на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з частиною 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Установивши, що внаслідок здійснення відповідачем перешкод у користуванні, розпорядженні належною позивачу на праві власності квартирою було порушене її право власності на житло, суди обґрунтовано задовольнили позов про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав є безпідставними, оскільки позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном не застосовується, так як негаторний позов може бути пред`явлений позивачем протягом всього часу, поки триває порушення. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року (провадження № 14-181цс18).

Посилання заявника на те, що оскаржуваними рішеннями порушуються його права, оскільки право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру виникло 20 грудня 2002 року і до цього часу не скасоване, не спростовують висновків судів про наявність підстав для задоволення позову про виселення ОСОБА_2 із спірної квартири, оскільки договір купівлі-продажу на підставі якого останній став власником квартири та зареєстрував своє право власності на неї, скасоване рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2006 року, яке набрало законної сили. Крім того, вказаним рішенням застосовані наслідки недійсності правочину (реституція).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 15 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко