Постанова

Іменем України

22 січня 2019 року

м. Київ

справа № 456/4731/14

провадження № 61-6592св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк Форум»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Крайник Н. П., Мельничук О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») про визнання кредитного договору недійсним.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 посилалася на те, що 29 листопада 2007 року між нею та банком було укладено кредитний договір № 0084/07/6.10-СL (далі - Кредитний договір), за умовами якого вона отримала 50 тис. доларів США на строк до 28 листопада 2017 року. З часу укладення Кредитного договору і до вересня 2014 року вона повернула банку 56 тис. доларів США. Однак банк безпідставно нарахував їй заборгованість в сумі 27 218,24 доларів США за тілом кредиту та 296,12 доларів США - за відсотками. З указаними нарахування вона не згідна. При укладенні Кредитного договору відповідач порушив її права як споживача фінансових послуг, оскільки в договорі не зазначена сукупна вартість кредиту, не розраховано і не встановлено сумарну вартість річних відсотків та сум щомісячних платежів за відсотками. Банк відмовився у позасудовий спосіб з'ясувати дані обставини та привести договір у відповідність з вимогами законодавства. Враховуючи викладене, ОСОБА_5 просила визнати Кредитний договір недійсним і припинити право заборони відчуження нерухомого майна - об'єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки, які знаходяться по АДРЕСА_1.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2016 року у складі судді Микитчина І. М. позов задоволено. Визнано недійсним Кредитний договір та припинено право заборони відчуження нерухомого майна - об'єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки, які знаходяться по АДРЕСА_1. Стягнуто з ПАТ «Банк Форум» на користь держави 1 218 грн судового збору.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що Кредитний договір не містить інформації про сукупну вартість кредиту, ціну договору, суми сплати відсотків річних та графіка платежів, повної інформації про умови кредитування та виконання, тому є несправедливим і суперечить принципу добросовісності.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк Форум» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко І. М. задоволено. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк Форум» 1 212 грн судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів несправедливості умов Кредитного договору, оскільки при його підписанні позивач була ознайомлена з умовами договору та погодилася з ними. Тому відсутні підстави вважати, що положення Кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Звертаючись до суду за захистом своїх прав з підстав порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не звернула уваги на те, що положення цього закону застосовуються лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не застосовується, оскільки спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України та іншим спеціальним законодавством в системі кредитування.

28 грудня 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що апеляційним судом в порушення норм процесуального права поновлено банку строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду. Неповноважний суддя Савуляк Р. В. не заявив самовідвід, прийняв до свого провадження повторно подану банком апеляційну скаргу і поновив строк без належних доказів і підстав. Судом апеляційної інстанції не розглянуто її заяви про відвід судді Савуляка Р. В. Уповноважена особа Ларченко І. М. не зверталася до суду з клопотанням про залучення її до участі у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали із Стрийського міськрайонного суду Львівської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року справу № 456/4731/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 30 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_4 було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 50 тис. доларів США під 13 % річних на строк до 28 листопада 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК Українипередбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203цього Кодексу.Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Посилання ОСОБА_4 на те, що умови Кредитного договору є несправедливими, банком при укладенні цього договору було порушено вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», вказаний договір не містить сукупної вартості кредиту, ціни договору, сум сплачених відсотків річних, графіка платежів, повної інформації про умови кредитування та його виконання, є неспроможними і не спростовують висновків апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про; встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Згідно з частиною п'ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.

Встановлено, що в Розділі 1 Кредитного договору визначено предмет договору, а саме те, що банк відкриває позичальнику відновлювальну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 50 тис. доларів США, які позичальник зобов'язана повернути у строк до 28 листопада 2017 року та сплатити за користування цими коштами 13 % річних.

Кредитним договором передбачено забезпечення повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування та можливої неустойки (штраф, пеня), умови сплати процентів (Розділ 2 Кредитного договору), права та обов'язки сторін (Розділ 3) та інші умови.

Додатком № 1 до Кредитного договору встановлено графік погашення кредиту.

У пункті 7.2 Кредитного договору передбачено, що сторони фіксують свою згоду з тим, що ними узгоджені усі істотні умови, і зобов'язуються надалі ніяких претензій одна до одної з цього приводу не мати. Цей договір відображає повне розуміння сторонами його предмета та інших питань, зазначених в цьому договорі. Всі попередні заяви, домовленості чи угоди між сторонами з предмета цього договору анулюються з моменту набрання чинності цим договором в частині, що суперечить умовам цього договору. Умови кредитування відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору. Відкликання згоди на укладення Кредитного договору оформлюється письмовим повідомленням, яке позичальник зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати банку протягом чотирнадцяти календарних днів з моменту передачі позичальнику примірника укладеного договору. З відкликанням згоди на укладення Кредитного договору позичальник повинен одночасно повернути банку кошти, одержані згідно з цим договором.

З огляду на викладене, скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що перед укладенням оспорюваного договору ОСОБА_4 була ознайомлена у письмовій формі про: мету кредитування; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту; строк, на який одержано кредит; варіанти його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, вказаний договір укладено за ініціативи ОСОБА_4, при цьому остання свідомо уклала договір на зазначених у ньому умовах, на час його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконувала його. Таким чином, при підписанні Кредитного договору ОСОБА_4 погодилася з усіма умовами даного правочину і прийняла на себе зобов'язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позичальник отримала примірник Кредитного договору, що дало їй додаткову можливість детально вивчити його умови. Отримані кредитні кошти ОСОБА_4 використала на власний розсуд.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що під час укладення оспорюваного договору банком було порушено Закон України «Про захист прав споживачів», спростовуються наведеним вище аналізом норм матеріального права та встановлених обставин справи.

Посилання у касаційній скарзі на те, що судом апеляційної інстанції порушено вимоги статті 21 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), з тих підстав, що суддя Савуляк Р. В. повторно розглядав апеляційну скаргу ПАТ «Банк Форум», є неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 21 ЦПК України 2004 року суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної і першої інстанцій, у перегляді справи Верховним Судом України, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи нового рішення апеляційного суду.

Положення частини другої вказаної статті містять заборону участі судді у новому розгляді тільки після скасування рішення, прийнятого ним же. Не виключена можливість повторної участі судді у розгляді справи у разі скасування прийнятої з його участю ухвали, якою не закінчено провадження у справі. Таким чином, визначальним юридичним фактом, що унеможливлює повторну участь судді у новому розгляді справи, є скасування попереднього рішення або ухвали про закриття провадження у справі.

Встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 серпня 2016 року у складі судді Савуляка Р. В. апеляційну скаргу представника ПАТ «Банк Форум» - Жулінського А. А. на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 квітня 2016 року визнано неподаною та повернено заявнику.

Тобто справа по суті позовних вимог суддею Савуляком В. В. не розглядалася, тому вимоги статті 21 ЦПК України 2004 року щодо недопустимості повторної участі судді в розгляді справи в даному випадку не підлягають застосуванню.

Посилання у касаційні скарзі на те, що апеляційний суд поновив строк на подання апеляційної скарги без належних доказів і підстав, є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

За положеннями частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Норми ЦПК України 2004 року не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі підстави визначаються в кожному конкретному випадку з врахуванням конкретних обставин справи.

Порушуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, банк посилався на те, що у зв'язку з процедурою ліквідації уповноважений представник ПАТ «Банк Форум» отримав ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18 липня 2016 року про залишення апеляційної скарги без руху після закінчення строку на усунення недоліків, а тому не мав можливості належним чином виконати її.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частина друга статті 129 Конституції України).

Загальною декларацією прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року,передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

У статті 1 ЦПК України 2004 року встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зважаючи на зазначені обставини, які унеможливили дотримання заявником строків, передбачених ЦПК України2004 року, для звернення з апеляційною скаргою, висновки апеляційного суду про поважність причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження, є обґрунтованими.

Твердження ОСОБА_4 про те, що апеляційний судом не розглянуто подані нею 8 заяв про відвід судді Савуляка Р. В., спростовуються ухвалами Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року та журналом судового засідання від 01 грудня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що уповноважена особа Ларченко І. М. не зверталася до суду з клопотанням про залучення її до участі у справі, є неспроможними з огляду на таке.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує спірні правовідносини.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 16 червня 2014 року № 49 розпочато ліквідацію ПАТ «Банк Форум», а рішенням від 19 січня 2015 року № 10 - призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «Банк Форум» Ларченко І. М.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 28 серпня 2015 року керівником ПАТ «Банк Форум» є Ларченко І. М. (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів).

Оскільки на час запровадження в банку процедури ліквідації Ларченко І. М. була його керівником, то залучення її до участі у справі в силу вимог закону не потребувалося.

Обставини справи встановлені судом апеляційної інстанції на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов