ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 641/2675/19

Провадження № 22-ц/818/5525/19

04 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.

суддів Тичкової О.Ю., Овсяннікової А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного апеляційного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2019 року (суддя Боговський Д.Є.) по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю подружжя, поділ майна подружжя,-

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати 3/10 частин транспортного засобу автомобіля ЗАЗ TF 699Р, легковий седан-В, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , його особистою власністю; визнати 7/10 частин автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, залишити транспортний засіб у власності відповідача ОСОБА_3 із виплатою на користь позивача грошової компенсації 13/20 його вартості в розмірі 53000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 посилався на те, що із відповідачкою перебував у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2000 року, судовим рішенням від 28.08.2017 року шлюб розірвано. Під час шлюбу набуто майно, а саме транспортний засіб автомобіль ЗАЗ TF 699Р, легковий седан-В, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , який зареєстровано на ім`я відповідачки 02.02.2008 року. Вартість транспортного засобу становить 82000 грн., при цьому частина грошових коштів на придбання транспортного засобу, а саме 25000 грн., була запозичена особисто позивачем у своєї матері, а тому 3/10 частин транспортного засобу має бути визнана його особистою власністю, а 7/10 частин транспортного засобу як спільне майно подружжя має бути поділено в рівних частинах між подружжям. Оскільки автомобіль є неподільним майном, позивач не заперечував проти виплати компенсації вартості належної йому у майні частки та залишенні автомобіля у власності відповідачки.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник заявлені позовні вимоги визнали частково.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_3 компенсацію половини вартості транспортного засобу - автомобіля ЗАЗ TF 699Р, легковий седан-В, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , в розмірі 41000,00 гривень. Транспортний засіб - автомобіль ЗАЗ TF 699Р, легковий седан-В, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 залишено у власності ОСОБА_3 . Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю подружжя залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення змінити.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при поділі майна подружжя необхідно відступити від засади рівності часток подружжя, оскільки після розірвання шлюбу вона самостійно виховує двох неповнолітніх дітей, один з яких є інвалідом з дитинства, потребує постійного лікування, відповідач аліменти на дітей за судовим рішенням не сплачує. Просила збільшити її частку у майні, а саме до 8/10 частин транспортного засобу, залишити автомобіль у її власності із виплатою позивачу компенсації вартості 2/10 часток транспортного засобу в сумі 16400 грн. Також просила стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що підстав для збільшення частки спільного майна подружжя на користь ОСОБА_3 немає, оскільки він добровільно сплачує аліменти на несе додаткові витрати на утримання дітей.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2000 року, мають спільних дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28.08.2017 року у справі № 641/3206/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

02 лютого 2008 року, в період перебування у шлюбі, на ім`я дружини ОСОБА_3 зареєстровано транспортний засіб - автомобіль ЗАЗ TF 699Р, легковий седан-В, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 .

На замовлення позивача ТОВ «Дельта-Консалтинг» видано аналітичну довідку про ринкову вартість майна станом на 28.02.2019 року, а саме найбільш ймовірна величина ринкової вартості об`єкту колісного транспортного засобу марки ЗАЗ модель TF699Р, легковий седан-В, 2008 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , VIN № НОМЕР_2 , становить 82000,00 грн., відповідач ОСОБА_3 в ході розгляду справи не заперечувала проти даної вартості об`єкта.

Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 4 ст.65 Сімейного кодексу визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК таст. 372 ЦК. Відповідно до п.24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07 лютого 2018 року в справі №654/5243/14-ц.

Таким чином, законодавством установлено презумпцію спільної сумісної власності майна, набутого подружжям за час шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що частка транспортного засобу у розмір 3/10 є його особистою власністю, оскільки частину коштів, а саме гроші у сумі 25 000 гривень на придбання спірного автомобіля він отримав від своєї матері.

Разом з тим, доказів на підтвердження вказаних обставин останнім надано не було.

Покази у якості свідка ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача, яка підтвердила наявність усного договору дарування грошових коштів, не можуть бути оцінені як достатні докази на підтвердження купівлі спірного автомобіля саме за ці гроші.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 про необхідність відступу від засад рівності часток подружжя, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до п.п. 4,5 ч. 4 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, у зв`язку з чим він має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

ОСОБА_3 з зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя не зверталася, такі вимоги в суді першої інстанції не заявлялися та судом не розглядалися.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зважаючи на відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні підстави для стягнення з позивача витрат на правову допомогу.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.С.Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

О.Ю.Тичкова