Дата документу 15.01.2019 Справа № 317/3945/15
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/3945/15
Провадження №22-ц/807/688/19
Головуючий в 1-й інстанції - Нікітін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Крилової О.В., Бєлки В.Ю.,
секретарКамалова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акту про право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року позивач - ОСОБА_6 звернулась до Запорізького районного суду Запорізької області з вказаним позовом. В позові зазначає, що їй на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1. Співвласником іншої частини житлового будинку був ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, та який за заповітом від 12 липня 2011 року передав все належне йому майно відповідачу ОСОБА_5 Однак, всупереч вимогам законодавства України, яке діяло на той час, 09 лютого 2010 року Новоолександрівською сільською радою Запорізького району Запорізької області було прийняте рішення, яким земельну ділянку під вказаним житловим будинком було передано у власність ОСОБА_7 без урахування права іншого співвласника - ОСОБА_6 на отримання у власність частки земельної ділянки, пропорційно до частки володіння будинком, який на ній розташований. 13 серпня 2010 року на підставі вказаного рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_7 отримав державний акт про право власності на вказану земельну ділянку. Не погоджуючись ані з рішенням Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 09 лютого 2015 року № 15, ані з державним актом на право власності на земельну ділянку, який виданий на підставі вказаного рішення, позивач звернулась з даним позовом до суду та просила визнати їх недійсними.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року, позов ОСОБА_6 до Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення сільської ради та державного акта про право власності на земельну ділянку задоволено. Визнано недійсним рішення тридцятої сесії п'ятого скликання Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 09 лютого 2010 року № 15. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що виданий на ім'я ОСОБА_7 13 серпня 2010 року на підставі рішення Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 09 лютого 2010 року № 15. Стягнуто солідарно з Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 974 (дев'ятсот сімдесят чотири) гривні 40 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивачкою у справі заявлено позовні вимоги з пропуском строку позовної давності. Крім того, 09.02.2010 року на момент винесення оскаржуваного рішення, позивачка 28.05.2009 року вже набула право власності на житловий будинок, а тому норми ст.120 ЗК України, щодо закріплення режиму права власності на земельну ділянку, необхідно застосовувати в редакції, яка діяла станом на 28.05.2009 року, а не станом на 09.02.2010 року. Так само, при прийнятті рішення необхідно враховувати постанову Пленуму Верховного суду України №7 від 16.04.2004 року. Апелянт зазначає, що при винесенні рішення з відповідачів у справі необґрунтовано стягнуто суму судового збору в солідарному порядку.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 05 квітня 2006 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради, співвласниками будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_8 та ОСОБА_7, яким будинок належав на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці за кожним (а. с. 4).

Рішенням Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області від 23 грудня 2005 року № 12 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо безоплатної передачі їм земельної ділянки розміром 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд на території Новоолександрівської сільської ради, АДРЕСА_1. (а. с. 118).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Запорізької районної державної нотаріальної контори 22 квітня 2009 року та зареєстрованим в реєстрі за № 921, ОСОБА_6 стала власником належної ОСОБА_8 1/2 частки будинку (а. с. 6-8).

На момент набуття ОСОБА_6 права власності на 1/2 частку будинку в порядку спадкування, земельна ділянка для його будівництва та обслуговування приватизована не була.

09 лютого 2010 року Новоолександрівською сільською радою Запорізького району Запорізької області було прийнято рішення № 15, яким земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування вказаного будинку було передано у власність ОСОБА_7 і на підставі вказаного рішення 13 серпня 2010 року йому видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування будинку.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 все належне йому майно згідно заповіту від 12 липня 2011 року успадкував відповідач ОСОБА_5

Згідно з пунктом «в» частини другої статті 89 ЗК України (тут і далі в редакції, яка діяла станом на 09 лютого 2010 року - на момент прийняття сільською радою рішення), земельні ділянки співвласників жилого будинку перебувають у спільній сумісній власності.

Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Частиною 1 статті 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 ЗК України).

Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За змістом статті 121 ЗК України, громадяни мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у розмірі не більше 0,2500 га у селах для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Встановивши, що сторонам у справі: ОСОБА_6 та ОСОБА_5, належать на праві власності рівні частки одного житлового будинку, суд попередньої інстанції вважав незаконним передачу у власність виключно одному з них земельної ділянки, необхідної для обслуговування цього житлового будинку в цілому, оскільки у такому випадку права іншого співвласника щодо користування його власністю не будуть дотримані.

Таким чином, суд дійшол вірного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_6, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Ухвалюючи рішення, суд вірно встановив фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Що стосується доводів апелянта з приводу пропуску позивачкою строку позовної давності, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Вирішуючи питання про застосування до спірних правовідносин позовної давності, як підстави для відмови у позові, суд першої інстанції вказав також на відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження того, що оскаржуване рішення сільської ради надсилалося позивачу після його ухвалення.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У справі, яка переглядається, відповідач ОСОБА_5 заявив про застосування позовної давності (а. с. 37).

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється.

У пункті 4 частини першої цієї статті у редакції, чинній на момент прийняття рішення сільською радою про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_7 та видачі державного акту про право власності, зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Разом з тим, згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу I Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.

Пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону передбачено, що протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 04 жовтня 2017 року у справі 361/6799/14-ц, до правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Відповідно до копії інформаційного запиту позивач ОСОБА_6, 03 грудня 2015 року, звернулась до Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області з вимогою видати належним чином засвідчену копію оскаржуваного рішення (а.с. 139).

На вказаному запиті міститься відбиток штампа Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області з датою отримання запиту - 03.12.2015.

Як вбачається з листа Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області вих. № 02-01-29/796, належним чином завірену копію оскаржуваного рішення було направлено позивачу ОСОБА_6 07 грудня 2015 року.

Позов до суду у цій справі подано 14 грудня 2015 року, тобто вже через 7 днів з дня коли позивач дізналась про своє порушене право.

Доказів отримання позивачем ОСОБА_6 оскаржуваного рішення чи державного акту до 14 грудня 2013 року (більш ніж за три роки до подання позову до суду) в справі не міститься.

Доводи з приводу того, що вказане рішення сільської ради від 09.02.2010 року було направлене позивачці відразу після його прийняття не мають жодного правового значення оскільки відсутні докази отримання і ознайомлення ОСОБА_6 з цим рішенням.

Доводи скарги щодо неприязних стосунків між сторонами, про судовий спір щодо заповіту, щодо наявних постанов про відмову в порушенні кримінальної справи, щодо ненадання доказів сільською радою не впливають на висновки суду першої інстанції.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, погоджується з доводами районного суду, і вважає відсутніми підстави для застосування позовної давності до вимог за даним позовом, враховуючи також те, що у іншому випадку позбавлення законного (передбаченого законом) права співвласника на земельну ділянку, власником якої став позивач буде перш за все несправедливим і таким, що порушує баланс прав співвласників у майні.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині розподілу судових витрат, суд, задовольнивши позов ОСОБА_6 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у сумі 974 грн. 40 коп. стягнув з відповідачів у солідарному порядку, не врахувавши, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Відповідне роз'яснення міститься у п. 35 постанови № 10 від 17.10.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

У зв'язку з цим рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_6 судового збору у розмірі 974 грн. 40 коп. у солідарному порядку з Новоолександрівської сільської ради та ОСОБА_5 підлягає зміні, а саме, вказана сума підлягає стягненню з відповідачів у дольовому порядку, у розмірі 487 грн. 20 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 24 лютого 2016 року у цій справі в частині солідарного стягнення з Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суми судового збору у розмірі 974 грн. 40 коп. змінити, вказавши, що сума судового збору в розмірі 974 грн. 40 коп. підлягає стягненню з Новоолександрівської сільської ради Запорізького району Запорізької області та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 в дольовому порядку, у розмірі 487 грн. 20 коп. з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 18 січня 2018 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

В. Ю. Бєлка