Справа № 161/7440/18
Провадження № 2/161/10/19
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі судового засідання Загоровській І.І.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтувує тим, що 12 травня 2017 року близько 14 години під час проведення тренувального заняття в присутності вихованців та багатьох інших невідомих їй людей, начальник охорони Луцького стадіону «Авангард» грубо порушуючи громадський порядок наніс їй травму правого плечового суглобу та спричинив глибоку моральну травму.

Позивач зазначає, що своїми діями відповідач по справі ОСОБА_3 завдав їй фізичного болю, вона понесла витрати на лікування, зазнала моральної шкоди. Позивач вказує, що змушена була проходити лікування, перенесла гострий стрес, відвідувати лікарські установи та витрачати власний час та власні кошти. Через вказані події позивач змушена разом зі своїми вихованцями проводити тренування на іншому стадіоні де позбавлена достатніх умов для покращення та розвитку спортивних вмінь, що також негативно впливає на її ділову та професійну орієнтацію.

Перенесені з вини відповідача події призвели до появи негативних психоемоційних змін: порушення сну, швидка втомлюваність, знижений настрій, пригніченість,образливість, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в собі та ін.

На підставі наведеного просила суд стягнути з ОСОБА_3 в її користь 2229 грн 53 коп матеріальної шкоди та 20000 (двадцять тисяч) грн моральної шкоди та судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали повністю. Позивач суду пояснила, що вона працює тренером з легкої атлетики. В групі було планове тренування з легкої атлетики. Зазначає, що її вихованці вже бігли по біговій доріжці на стадіоні, в цей час до неї підійшов один з охоронців та повідомив, що скоро має прибути спортивна делегація з Ізраїлю і поросив якнайшвидше закінчити тренування. Позивач зазначає, що погодилась покинути стадіон, але сказала охоронцю, що ще декілька хвилин їм потрібно для завершення тренування. Через декілька хвилин до неї підійшов відповідач та у грубій формі почав виганяти її з стадіону.З моменту завдання відповідачем шкоди її здоров'ю до цього часу позивач змушена проходити постійне лікування та фізичну реабілітацію. До цього часу вона відчуває біль в правому плечі. Обмеження рухів правої руки заважає позивачу показувати силові вправи на гімнастичних снарядах спортсменам.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Суду пояснив, що дійсно між ним та позивачем виник конфлікт. Вказує, що він працює начальником охорони стадіону «Авангард» у місті Луцьку. Виконуючи свої функціональні обов'язки попросив позивачку покинути територію стадіону, на якій вона перебувала незаконно. Заначає, що згідно Посадової інструкції начальника відділу охорони ТзОВ «ФК» Волинь» він зобов'язаний забезпечувати охорону об'єктів та матеріальних цінностей Товариства «ФК» Волинь». Позивач неправомірно перебувала на території стадіону «Авангард» та проводила там тренування без будь яких дозволів, своєю поведінкою та непокорою провокувала виникнення конфлікту. Крім того, вказує, що позивачу пояснив, щомають відбутися тренування спортивної команди з Ізраїлю, у зв'язку з чим здійснювалось посилена охорона стадіону «Авангард» для уникнення непередбачуваних обставин та ситуацій.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши документи справи суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статті 129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК).

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 05.02.2016 року ТзОВ ФК «Волинь» уклало договір оренди, відповідно до якого ТзОВ «Грін Ріеліті» передало у строкове платне користування стадіон з адміністративним корпусом /А-2/ та інше рухоме та нерухоме майно, що знаходиться за адресою: Волинська область, м. Луцьк, пр. Перемоги, буд. 7 «А» (а.с. 39).

Як встановлено у судовому засіданні та не заперечується сторонами, тренування на стадіоні здійснюється за попереднім зверненням та дозволом на проведення занять та тренувань відповідно до складеного графіку таких тренувань та занять.

Згідно листа ТзОВ «ФК «Волинь» №79 від 06.06.2018 року встановлено, що у період з 10.05.2017 року по 15.05.2017 ОСОБА_1 не зверталась та не отримувала дозвіл на право проведення занять та тренувань з легкої атлетики на території стадіону «Авангард» (а.с. 41)

Відповідно до розкладу занять ПМС факультету фізичної культури, спорту та здоров'я на 2017-2018 навчальний рік вбачається, що ОСОБА_1 встановлено дні занять: Пн., Вт., Ср., Пт., Сб., з 15.00-16.30 год, місце проведення: парк ім. Л. Українки, стадіон СНУ імені Л.Українки, стадіон «Авангард» (а.с. 79-81).

Отже, судом встановлено, що позивач перебувала на території стадіону «Авангард» та проводила тренування на території стадіону без будь-яких дозволів, графік проведення занять факультетом не є правовою підставою для тренувань на стадіоні.

Закон України «Про охоронну діяльність» визначає організаційно-правові принципи здійснення господарської діяльності у сфері надання послуг з охорони власності та громадян.

Охорона майна - діяльність з організації та практичного здійснення заходів охорони, спрямованих на забезпечення недоторканності, цілісності визначених власником і належних йому будівель, споруд, територій, акваторій, транспортних засобів, валютних цінностей, цінних паперів та іншого рухомого і нерухомого майна, з метою запобігання та/або недопущення чи припинення протиправних дій щодо нього, для збереження його фізичного стану, припинення несанкціонованого власником доступу до нього та забезпечення здійснення власником цього майна всіх належних йому повноважень стосовно нього.

Відповідно до ст. 12 ЗУ « Про охоронну діяльність» персонал охорони під час виконання функціональних обов'язків має право:1) вимагати від осіб припинення протиправних дій, дотримання законності та правопорядку;2) вимагати від службових осіб об'єктів охорони та інших осіб дотримання пропускного та внутрішньооб'єктового режимів;3) не допускати проникнення осіб та затримувати тих, які намагаються проникнути (проникли) на об'єкт охорони або залишити його, порушуючи встановлені правила, з обов'язковим негайним повідомленням про це територіального органу Національної поліції;4) протидіяти правопорушникам і негайно повідомляти органи Національної поліції про вчинення цими особами кримінального або адміністративного правопорушення;5) застосовувати заходи фізичного впливу, спеціальні засоби та використовувати службових собак відповідно до цього Закону.

Статтею 13 ЗУ «Про охоронну діяльність» встановлено, що персонал охорони під час виконання функціональних обов'язків зобов'язаний: 1) забезпечувати цілісність об'єктів охорони та недоторканність майна, що на них зберігається, недоторканність фізичних осіб; 2) припиняти шляхом здійснення заходів реагування правопорушення проти власності, фізичних осіб, порушення режиму роботи об'єктів охорони.

Під час здійснення охоронної діяльності персонал охорони має право застосовувати до осіб, які посягають на об'єкт охорони, заходи фізичного впливу та спеціальні засоби в особливих випадках, якщо інші заходи не привели до припинення посягання або до виконання особою законної вимоги персоналу охорони, у разі: 1) захисту себе або іншої особи від нападу, що становить загрозу життю та здоров'ю або майну; 2) запобігання незаконній спробі насильницьким шляхом заволодіти спеціальними засобами; 3) необхідності затримати правопорушника, який незаконно проник на об'єкт, що охороняється, або який вчиняє інші протиправні дії та чинить опір; 4) знешкодження тварини, що загрожує життю та здоров'ю персоналу охорони або інших осіб.

Застосовувати заходи фізичного впливу та спеціальні засоби дозволяється тільки після попередження голосом і жестами про намір їх застосування.

У разі якщо неможливо уникнути застосування заходів фізичного впливу та спеціальних засобів, їх застосування має здійснюватися в межах правомірності з дотриманням умов і обставин, які виключають злочинність діяння, і повинно обмежуватися заподіянням мінімальної шкоди здоров'ю особи чи інших негативних наслідків. У разі заподіяння такої шкоди персонал охорони повинен негайно викликати швидку медичну допомогу та надати першу долікарську допомогу потерпілим.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 здійснювала тренування без відповідного дозволу на стадіоні «Авангард». З пояснень відповідача, що не заперечувалося й позивачем, ОСОБА_3 попросив покинути ОСОБА_1 стадіон наголосивши, що у той день мала прибути на тренування спортивна делегація з Ізраїлю, у звязку з чим були посилені вимоги щодо перебування на території стадіону, проте позивач не виконувала вимоги працівників охорони стадіону покинути територію стадіону, у зв'язку з чим начальник охорони та інші працівники виконували свої функціональні обов'язки, застосувавши відповідні дії в таких випадках: видалив позивача з стадіону.

У судовому засіданні не знайшло свого підтвердження, що саме в результаті дій відповідача позивачу заподіяно тілесні ушкодження, про які вона зазначає в позові і що саме ці дії спонукали її до лікування плечового суглобу.

Отже, відповідач діяв відповідно до посадової інструкції начальника охорони відділу охорони ТзОВ «Футьбольний клуб «Волинь» та у відповідності з вимогами Закону України «Про охоронну діяльність».

Однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Зобов'язання із заподіяння шкоди це цивільне правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) вправі вимагати відшкодування заподіяної йому шкоди у повному обсязі, а інша сторона (завдавач) зобов'язана відшкодувати шкоду, заподіяну його діями.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, в тому числі, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною 1 статті 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В позовній заяві позивач вказує, що 12.05.2017 року близько 14 години проводила тренувальні заняття, однак не підтвердила жодними належними та допустимим доказами законність такого перебування на стадіоні.

Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів неправомірних дій відповідача а як наслідок - відсутній безпосередній причинний зв'язок між неправомірними діями та шкодою, за таких обставин позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди не підлягають до задоволення.

Відповідальність за завдання моральної шкоди наступає лише тоді, коли буде встановлено, що шкода є безпосереднім наслідком відповідної противоправної дії. Відсутність такого безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку означає відсутність відповідного зобов'язання.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи вищевикладене, оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача винними діями та/або бездіяльністю відповідача, відтак факт завдання позивачу моральної шкоди також відсутній, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Керуючись ст. 4, 10, 12, 81, 263, 265,354 ЦПК України, ст. 321, 354, 386, 1166, 1173, 1174 ЦК України , суд,-

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити за безпідставності.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 17.01.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області В.П. Пушкарчук