КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Оніщука М.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», треті особи: Приватне акціонерне товариство «Ренесанс Життя», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Женева» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору,-

у с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору, у якому зазначала, що 15 січня 2014 року між ПАТ "Платинум Банк" та нею укладено кредитний договір зі страхуванням життя позичальника та можливістю перенесення платежу (пошта) №442/7909ECLKAPS, згідно з яким банк надав їй кредит у сумі 5900,00 грн. на строк з 15 січня 2014 року по 05 травня 2017 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 12 % річних, комісія за обслуговування кредиту - 112,00 грн.. Указувала , що при укладанні вказаного кредитного договору порушені її права як споживача кредитних послуг: кредитором не було надано їй повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту як перед укладенням, так і під час укладення договору про надання споживчого кредиту; всупереч норм законодавства з неї були стягнуті супутні платежі, зокрема, комісія за обслуговування кредиту; їй були нав`язані банком послуги зі страхування; кредитний договір містить третейське застереження, що суперечить чинному законодавству.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року в задоволені позову було відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Уважає рішення суду незаконним та необґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на невідповідність Кредитного договору нормам, установлених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки належним чином вона не була ознайомлена з умовами кредитування, вона не читаючи договору із-за дрібного шрифту підписала його, сподіваючись на добросовісність працівника банку. Отже, недотримання та невиконання відповідачем імперативних вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою згідно із ст. 215 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, кредитний договір не відповідає ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також до його умов незаконно включено комісію за обслуговування кредиту. Незаконним є включення до договору і посилань на третейське застереження.

У відзивах на апеляційну скаргу представники ПАТ "Платинум Банк" та ТОВ «Фінансова компанія Женева» погоджуються із рішенням суду першої інстанції.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що 15 січня 2014 року ПАТ "Платинум Банк" та ОСОБА_1 (позичальник) укладено кредитний договір №442/7909ECLKAPS), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 5900,00 грн. на строк з 15 січня 2014 року по 05 травня 2017 року. Процентна ставка за користування кредитом становила 12 % річних, комісія за обслуговування кредиту - 112,00 грн..

Указаний договір за своєю правовою природою є змішаним, позаяк він містить елементи кредитного та договору страхування.

Згідно з п. 2.2 кредитного договору від 15 січня 2014 року №442/7909ECLKAPS кредит надається в сумі, яку позичальник отримав у відділенні поштового зв`язку, збільшений на суму комісії за надання кредиту та суму страхової премії.

Умови договору містять відомості щодо періодів погашення кредитної заборгованості, суми платежу, його складових (сума заборгованості, проценти за користування кредитом, комісії з обслуговування кредиту), реальної процентної ставки за кредитом (79,19% річних), суми абсолютного значення подорожчання кредиту (6197,35 грн). Цим же договором визначено умови страхування позичальника за кредитом (розділ 3 договору), у тому числі щомісячний страховий тариф 0,42373%, суму одноразової страхової премії - 900,00 грн).

ОСОБА_1 ознайомилася з Умовами споживчого кредитування ПАТ "Платинум Банк", погодилася з ними, про що свідчить підпис на кожній сторінці кредитного договору, заяві/анкеті позичальника, а також зміст заяви/анкети позичальника від 15 січня 2014 року та кредитного договору, відповідно до яких вона письмово підтвердила своє ознайомлення, усвідомлення та погодження з Умовами споживчого кредитування ПАТ "Платинум Банк" (а. с. 114-116, 120, 121).

Невід`ємною частиною укладеного сторонами кредитного договору є також і додаток №1 - графік платежів до кредитного договору від 15 січня 2014 року №442/7909ECLKAPS, який також сторонами підписаний (а. с. 117).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (назву документа; прізвище, ім`я і по батькові та адресу особи, яка отримує фінансову послугу, найменування фінансової операції, кредитного ліміту, базової відсоткової ставки, порядку погашення боргу; найменування та місцезнаходження банку; розмір фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору; зазначення порядку зміни і припинення дії договору; права та обов`язки сторін; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; підписи сторін). Урахувавши , що ОСОБА_2 у заяві/анкеті позичальника особисто підтвердила, що вона ознайомлена та згодна з Умовами споживчого кредитування ПАТ "Платинум Банк", які були надані їй в письмовій формі, що засвідчує надання їй повної інформації щодо умов кредитування в ПАТ "Платинум Банк", суд уважав необґрунтованими її доводи щодо порушення банком при укладенні кредитного договору норм ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Також судом встановлено, що позивач, укладаючи оспорюваний договір, добровільно погодилась включити у нього положення щодо страхування її життя страховиком ПрАТ "Ренесанс життя", унаслідок чого їх не можна вважати несправедливими в розумінні Закону України "Про захист прав споживачів". Крім цього, ОСОБА_2 не довела з посиланням на належні, допустимі та достатні докази, що ПрАТ "Ренесанс життя" є спорідненою або пов`язаною з ПАТ "Платинум Банк" особою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином у разі, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і (або) не відповідала його волевиявленню правочин визнається недійсним.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на час укладення спірного правочину, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суминадання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернения кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбалансдоговірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається з оспорюваного кредитного договору, то при його укладанні сторони погодили всі його істотні умови, як то: предмет договору, строк кредитування, плата за кредит, умови його забезпечення, права та обов`язки сторін, їх відповідальність, порядок погашення кредиту та відсотків, що є визначенням сукупної вартості кредиту.

Зазначаючи про те, що умови кредитного договору, укладеного нею з банком містять несправедливі умови, будь-яких доказів того, що при підписанні даного договору та його умов її воля формувалась не вільно або не відповідала її волевиявленню, ОСОБА_2 не надала та на наявність таких не вказала.

В умовах кредитного договору, який підписаний ОСОБА_2 міститься повна інформація щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з огляду на належне дотримання строків його погашення позичальником, а також і його передбачувана вартість у разі порушення строків погашення.

Не встановлено і будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки як вже зазначалось вище сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочину.

Будь-яких доказів того, що надана відповідачем інформація щодо умов кредитування була нечіткою, незрозумілою або мала двозначний спосіб, що істотно вплинуло чи могло вплинути на свободу її вибору або її поведінку як споживача, не надала , а навпаки власноручним підписом засвідчила ту обставину, що про умови кредитування відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вона повідомлена ( а.с.10 зворот) .

За вказаних обставин суд апеляційної інстанції вважає, що укладаючи вищезазначений правочин, сторони діяли вільно у виборі контрагента та визначенні умов цього правочину відповідно до вимог чинного законодавства, унаслідок чого висновки суду першої інстанції у вказаній частині є законними та обґрунтованими.

Разом з тим, колегія суддів уважає, що п.п. 1.2., 2.4. оспорюваного кредитного договору щодо встановлення комісії за обслуговування кредиту в розмірі 112,00 грн., не відповідають вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 року в справі№ 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на вказану правову позицію, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 у частині визнання недійсними п. п. 1.2., 2.4. оспорюваного кредитного договору.

Слід звернути увагу, що суд першої інстанції при вирішення даної вимоги правильно прийшов до висновку про те, що умови кредитного договору від 15 січня 2014 року №442/7909ECLKAPS, якими на позичальника покладено обов`язок сплачувати комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими, проте відмовив у задоволенні вказаної вимоги ОСОБА_2 , зазначивши про те, що позивач просила визнати правочин недійсним у цілому.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто, суд встановивши, що окрема частина правочину є незаконною, унаслідок її невідповідності ч. 1 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», мав би визнати таку частину недійсною, відмовивши в задоволенні решти позовних вимог.

Щодо визнання кредитного договору з підстав зазначення у ньому третейського застереження, то дійсно оспорюваний правочин містить пункт 6 щодо розгляду всіх спорів сторін правочину третейським судом, незважаючи на те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (зі змінами від 03.02.2011 р.) спори щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) є непідвідомчими третейським судам, про що зазначено і в правовій позиції Верховного Суду України з вказаного питання, викладеній у його постанові № 6-856цс15 від 02.09.2015 року.

Велика Палата Верховного Суду в пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).

Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх здійснення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані).

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Як вже зазначалось вище, то відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» (зі змінами від 03.02.2011 р.) спори щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) є непідвідомчими третейським судам.

Пункт 6 оспорюваного правочину від 15.01.2014 року «Порядок вирішення спорів (третейське застереження) є недійсним у силу вказаного закону, тобто нікчемним, унаслідок чого його визнання недійсним судом не вимагається.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування рішення суду у вказаній вище частині.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року скасувати в частині відмови у визнанні недійсними положень п.п. 1.2., 2.4. кредитного договору №442/7909ECLKAPS від 15 січня 2014 року щодо комісії за обслуговування кредиту і в цій частині постановити нове рішення.

Визнати недійсними положення п.п.1.2.,2.4. кредитного договору №442/7909ECLKAPS від 15 січня 2014 року щодо комісії за обслуговування кредиту

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

М. І. Оніщук