Справа №487/8332/18
Провадження №22-ц/812/2038/19 Головуючий суду першої інстанції Щербина С.В.
Категорія 27 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 13 вересня 2019 року, ухвалене о 12 год. під головуванням судді Щербини С.В., дата виготовлення повного тексту рішення не зазначена, за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк або АТ КБ «Приватбанк»), подало до ОСОБА_1 зазначений позов, який обґрунтовувало наступним.

25 березня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в сумі 22 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов договору станом на 04 листопада 2018 року утворилася загальна заборгованість за кредитним договором у сумі 192 833,68 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 17 064,52 грн., заборгованості за відсотками у сумі 172 369,16 грн. та заборгованості з пені та комісії в сумі 3400 грн.

Посилаючись на своє право стягнення частини заборгованості, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 115 256,81 грн., яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 17 064,52 грн. та заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 25 березня 2010 року по 01 квітня

2018 року у сумі 98 192,29 грн. Також позивач просив стягнути на його користь судовий збір у сумі 1762 грн.

Відповідач заперечував у задоволенні позову, посилаючись на сплив позовної давності, вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» про ненарахування відсотків військовослужбовцям, які повинні бути застосовані за період його служби з 05.03.2015 р. по 19.08.2015 р., а також на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 вересня 2019 року позов Банку було задоволено частково. З ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто тіло кредиту у сумі 17 064,52 грн., відсотки за період з 25.03.2010 р. по 02.03.2015 р. у сумі 25 639,44 грн. та судовий збір у сумі 651,94 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що при укладанні кредитного договору сторони обумовили відсотки за договором розміром 30% на рік, а тому у Банку є право на стягнення з відповідача у зв`язку з невиконанням умов договору тіла кредиту та відсотків за вказаний період. Суд вважав, що Банком не було пропущено позовної давності. Нарахування Банком відсотків після 02 березня 2015 року суд вважав незаконним, оскільки на відповідача розповсюджуються норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» про ненарахування відсотків військовослужбовцям.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Заперечення апелянта є ідентичними, викладеним ним у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному

ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтями 1046, 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Ст.ст.525, 612, 625 ЦК України передбачають, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З матеріалів справи вбачається, що 23 листопада 2018 року АТ КБ «Приватбанк» подало до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_1 , який є учасником бойових дій (05 березня 2015 року був призваний у Збройні сили України на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 р. №15/2015 та звільнений 19 серпня 2015 року за станом здоров`я на підставі п.«б» ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

25 березня 2010 року між Банком та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку та довідкою про умови кредитування, які містять підписи позичальника.

29 квітня 2010 року сторони погодили, що кредитний ліміт по картці буде становити 9000 грн., а процентна ставка 30% на рік (а.с.16).

Протягом дії договору позичальником отримано чотири кредитні карти, остання з яких строком дії до 31 липня 2017 року, а кредитний ліміт збільшено до 22 200 грн. (а.с.14, 77).

Згідно з розрахунком заборгованості відповідач має перед Банком борг по сплаті кредиту у сумі 17 064,52 грн. та борг за відсотками за користування кредитом за період з 25 березня 2010 року по 01 квітня 2018 року у сумі 98 192,29 грн. Останній платіж ОСОБА_1 здійснено 24 січня 2016 року у сумі 15,99 грн. на погашення відсотків.

Проте, докази сплати вказаного платежу саме відповідачем Банком не представлено. Передостанній платіж до вказаної дати здійснено 24 вересня 2015 року у сумі 949,12 грн.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Суди повинні дослідити призначення платежів, квитанції на сплату та історію таких оплат і в разі вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, що не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 22.03.2017 р. у справі №6-43цс17 та від 08.11.2017 р. у справі №6-2891цс16 та постанові Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі №187/789/17).

У квітні 2019 року відповідач звернувся до суду з заявою про сплив позовної давності (а.с.62-63).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для стягнення з відповідача тіла кредиту є обґрунтованим, оскільки відповідачем не було спростовано факту отримання ним кредиту та наявності вказаної заборгованості.

Між тим, висновок суду щодо стягнення з відповідача відсотків за період з 25 березня 2010 року до 02 березня 2015 року, а також судового збору є помилковим.

Частина 4 статті 267 ЦК України регламентує, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За умовами укладеного між сторонами договору проценти повинні були сплачуватися щомісячними платежами, а отже позовна давність обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Оскільки Банк звернувся до суду з позовом 23 листопада 2018 року і не надав належних доказів на підтвердження сплати відповідачем відсотків 24 січня 2016 року у сумі 15,99 грн., то у межах позовної давності у нього є право на стягнення відсотків з 23 листопада 2015 року до 31 липня 2017 року (строк закінчення договору).

Вказаний судом період нарахування відсотків знаходиться за межами позовної давності, а отже є таким, що не може бути застосованим.

За такого, рішення районного суду в частині вирішення позовної вимоги Банку про стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором за період з 25 березня 2010 року до 02 березня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вказаної вимоги.

Що ж стосується рішення суду щодо розподілу судових витрат, то воно підлягає зміні.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зазначена норма статті Закону не містить посилань на те, що справа, яка розглядається в суді, стосується лише порушення прав та законних інтересів сторони саме як учасника бойових дій.

А тому, за відсутності механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми, не можна обмежувати гарантовані державою пільги для учасників бойових дій у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав позовів.

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо відповідача звільнено від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За такого, оскільки вимоги Банку задоволені на 15%, то держава повинна компенсувати АТ КБ «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви на суму 264,30 грн.

Рішення суду в іншій частині не переглядалося, оскільки не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 вересня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за період з 25 березня 2010 року по 02 березня 2015 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї вимоги.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 13 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Компенсувати акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» за рахунок держави сплачений за подачу позовної заяви судовий збір у сумі 264,30 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року.