П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2019 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Дундар І.О.,

суддів: Азевича В.Б., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Донецького апеляційного суду у місті Бахмуті Донецької області цивільну справу № 234/17433/17 за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,

на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 жовтня 2018 року, ухвалене в приміщенні суду в місті Краматорську Донецької області о 15-50 годин, повний текст судового рішення виготовлений 29 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2017 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому вказали, що між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 був укладений договір з виготовлення віконних (дверних) конструкцій на суму 24900,00 грн. На виконання умов договору вони сплатили передплату у розмірі 22900,00грн. Віконні ПВХ контрукцї в порушення умов договору не були виготовлені в строк. З урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог просили визнати недійсним договір підряду без номеру від 08 липня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на організацію робіт по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій; стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 спричинену їй майнову шкоду у вигляді внесеного авансу у розмірі 22900,00 грн.; стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 спричинену їй майнову шкоду у вигляді сплачених нею станом на 26 вересня 2018 року відсотків за надані кредитні кошти (послуги) за її картковим рахунком у розмірі 7336,86 грн., а також відсотки за картковим рахунком її брата ОСОБА_5 в сумі 2323,38 грн.; стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 спричинену їй моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді оплати професійної правничої допомоги у розмірі 3512,00 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 19 жовтня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ КБ «Приватбанк», про визнання правочину недійсним, стягнення грошових коштів та моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивачі просили рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що спірний договір суперечить вимогам п. 4 ч. 5 ст. 11, ч. 1-2 п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ФОП ОСОБА_4 своєю підприємницькою діяльністю фактично ввів в оману позивачів відносно основних характеристик продукції та послуг, умов поставки та оплати послуг, кількості виробів та їх специфікації, ціни та способу розрахунку, наявності знижок та цінових переваг; зазначений договір обмежує права споживача, зокрема він не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін договору, надрукований дуже малим шрифтом, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору, а тому є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. До теперішнього часу замовлені вироби ОСОБА_4 не виготовив, навіть не замовляв їх виготовлення. Вважають, пункт 2.2. Договору таким, що не відповідає вимогам ст. 873 ЦК України. Відповідач ввів позивачів в оману, пропонуючи продукцію зі знижками за програмою «Теплі кредити» у розмірі 35 % та додатковими знижками для інвалідів у розмірі 20 %, які по факту не надавав та не збирався надавати.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_2 підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи до суду не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом першої інстанції під час розгляду справи встановлено, що 08 липня 2017 року між ОСОБА_3 (замовник) та ФОП ОСОБА_4 (виконавець) укладено договір, відповідно до п. 1.1 якого замовник доручила, а виконавець зобов'язався організувати роботи з виготовлення та передання у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця, а згідно п.1.2 договору замовник зобов'язався оплатити та прийняти готові вироби та роботу згідно умов договору, в договорі визначено колір профілю - білий, заповнення 4х16х4 (2 скла), профіль ПВХ WDS classic (3 камери), вартість виробів - 24900,00 грн., з яких завдаток 22900,00 грн. вноситься замовником у день підписання даного договору виконавцем (п.2.2), а згідно п. 2.3 договору залишок у розмірі 2000,00 грн. повинен бути внесеним у строк - до передачі виробів у власність. Відповідно до п. 3.1 договору замовник зобов'язався сплатити вартість виробів, яка складає 24900,00 грн. на умовах, які встановлені договором, і після виконання цього пункту замовником, згідно п.3.2, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору. ОСОБА_3 08 липня 2017 року сплатила суму першого платежу (завдатку) у розмірі - 22900,00 грн., з якої 6000,00 грн. сплачено за рахунок кредитних коштів з карти ПАТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_5, а суму 16900,00 грн. сплачено за рахунок кредитних коштів з карти ПАТ КБ «Приватбанк», яка належить ОСОБА_2 Залишок несплаченої суми за договором у розмірі 2000,00 грн. до теперішнього часу замовником ОСОБА_3 не сплачена.

Відмовляючи в задоволені позову, суд виходив з того, що відповідач виконував свої договорні зобов'язання належним чином, позивач - замовник не сплатила залишок грошової суми за договором та ухиляється від прийняття замовленої продукції; посилання позивачів на відсутність в договорі строку установки, кінцевої вартості замовлення та відповідальності відповідача у випадку порушення або невиконання умов договору є безпідставними; замовник була ознайомлена із споживчими властивостями товару, технічними умовами, умовами оплати та доставки; позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону та обставинам справи.

На підставі п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом п. 9 даної Постанови Пленуму суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним позовом з урахуванням доповнень та уточнень до позовної заяви, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилались на те, що між ними та відповідачем було укладено договір підряду без зазначення конкретного предмету договору, але до теперішнього часу зобов'язання не виконані, вважала, що відповідач ввів її в оману, обмежив її права як споживача, тобто умови договору є несправедливими та обгрунтувала їх посиланням на ст. 1, 6, 10, 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.15, 16, 22, 23, 216, 526, 629, 638, 673, 837, 843, 846, 865, 866, 868, 870, 873, 1167 ЦК України (арк..спр.1-4, 37-39, 85-87, 94-97, 147-150, 157-163).

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним або змінене, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Позовна заява не містить конкретних посилань на те, які саме умови договору є несправедливим, тому це є лише припущенням позивача, а доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач ввів в оману позивача щодо умов договору відносно основних характеристик продукції та послуг, умов поставки та оплати, кількості виробів та їх специфікації, ціни та способу розрахунку, наявності знижок та цінових переваг не відповідає обставинам справи.

Зі змісту договору, укладеному між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 8 липня 2017 року вбачається, що замовник доручає, а виконавець зобов'язується оргазінувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій по розцінкам виконавця (п.1,1), колір профілю - білий (п.1.4), заповнення - 4 х 16 х 4 - 2 скла (п.1.5), профіль ПФХ NDS Classic - з камери (п.1.6) - арк.спр.5-6. Позивач ОСОБА_3 договір підписала.

Крім того, додатком до договору є технічне креслення виробів, які виготовляються, проведених за адресою м.Краматорськ вул..Беляєва 119/149 (арк..спр.136), який також містить підпис позивача.

В апеляційній скарзі позивачі також посились на те, що відповідач ввів їх в оману , оскільки повідомив, що є офіційним представником відомого підприємства «СТЕКО» м.Дніпро».

Дійсно, в матеріалах справи містяться довідки ПАТ КБ «Приаватбанк» від 12 серпня 2017 року та 23 серпня 2017 року, лист ПАТ КБ «Приватбанк» від 10 серпня 2018 року та квитанція від 08 липня 2017 року (арк..спр.8-13), з яких вбачається, що з карткового рахунку ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були перераховані грошові суми за придбання в магазині «СТЕКО» м.Краматорськ.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, ч.2 - збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позивачі не довели належними та допустими доказами ті обставини, на які посилались в позовній заяві.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що п.2.2 договору є таким, що не відповідає вимогам ст.873 ЦК України необґрунтоване.

На підставі ст.873 ЦК України вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

Відповідно до п.2.2 договору завдаток 22900 вноситься замовником в день підписання даного договору виконавцем (арк..спр.5).

Отже, сторони домовились про внесення завдатку за договором, що не суперечить вимогам закону.

Також в апеляційній скарзі позивачі послались на те, що були введені в оману пропозицією відповідача щодо знижок за програмою «Теплі кредити» у розмірі 35% та додаткових знижок для інвалідів у розмірі 20%, які ОСОБА_4 не надав та не збирався надати.

В той же час матеріали справи не містять жодних доказів про те, що такі пропозиції взагалі були зроблені.

В іншій частині доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

На підставі вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 265 ЦПК України.

Згідно ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

За вказаних обставин доводи позивача про неправильну оцінку досліджених судом першої інстанції доказів є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, позивачем не надано.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ст.375 ЦК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 19 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст судового рішення складений 23 січня 2019 року

Головуючий