КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року м. Київ

Справа № 22-678 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Луценко О.М.

Унікальний №752/10370/15-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу «Держплановець-2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року Житлово-будівельний кооператив «Держплановець-2» (далі - ЖБК «Держплановець-2») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Просило, з урахуванням остаточних уточнень, стягнути з відповідача на користь позивача 5 667,36 грн. збитків від інфляції, 807,50 грн. 3% річних, судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилалось на те, що ОСОБА_1 є власником особового рахунку квартири АДРЕСА_1.

ЖБК «Держплановець-2» є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 фактично споживає житлово-комунальні послуги, які надаються позивачем, однак оплату за них не вносить, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку ЖБК «Держплановець-2»просило стягнути з відповідача.

Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України також просило стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3% річних.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року позов було задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЖБК «Держплановець-2» інфляційні витрати у розмірі 5 667,36 грн., 3% річних в розмірі 807,50 грн., судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 000,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 19 липня 2018 року подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування судом фактичних обставин, які мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норма матеріального права, просив рішення суду скасувати та направити справу для повторного розгляду.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, щосудом першої інстанції не було належним чином повідомлено апелянта про дату та час судових засідань, клопотання про направлення процесуальних документів суду на електронну адресу апелянта було залишено судом поза увагою. Розгляд справи 22 червня 2017 року здійснювався без належної технічної фіксації.

Посилання суду першої інстанції, як на підставу стягнення з апелянта інфляційних витрат та 3% річних, на надані позивачем розрахунки заборгованості є необґрунтованим, з огляду на відсутність на даних документах підпису керівника ЖБК «Держплановець-2». Тому даний розрахунок є неналежним доказом у справі.

Твердження позивача щодо існуючої у відповідача заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги не були належним чином підтверджені, а тому посилання суду на дані документи є помилковими.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження позиції позивача щодо дійсного надання заявлених житлово-комунальних послуг, їх якості та кількості.

Відомості наявні в довідках позивача містять інформацію щодо обслуговування будинку за подвійним тарифом та суттєво відрізняються від платіжних документів решти мешканців будинку.

Апелянт акцентував увагу суду на своїх неодноразових зверненнях до позивача з метою здійснення перерахунку існуючих переплат по його квартирі, однак представником позивача йому було відмовлено через здачу ним квартири в оренду.

Сплата нарахованої позивачем заборгованості під час розгляду справи в суді першої інстанції була здійснено апелянтом, з метою припинення нарахування останнім збільшеної суми санкцій. Про незгоду з фіктивною заборгованістю апелянт повідомляв представника позивача та наголошував на спрямованості внесених коштів лише в якості резервного внесення коштів на рахунок квартири.

Розрахунок позивача не містить початкової дати заборгованості, що позбавляє можливості чіткого розрахунку розміру застосованих санкцій.

Окремо апелянт просив, в разі існування доцільності провести Апеляційним судом міста Києва розгляд справи як судом першої інстанції та зобов'язати позивача здійснити перерахунок вартості житлово-комунальних послуг, оформивши його відповідною квитанцією та відмовити в задоволенні вимог щодо стягнення інфляційних витрат, 3% річних, судового збору та витрат на правову допомогу, оскільки апелянтом були використані всі можливі способи досудового врегулювання. А також стягнути з позивача на його користь суму сплаченого судового збору.

11 жовтня 2018 року ЖБК «Держплановець-2» було подано відзив на апеляційну скаргу, в якій він просив в задоволені апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання сторони не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі ЖБК «Держплановець-2», який здійснює його утримання та управління, а також його прибудинкової території, обслуговування та ремонт майна, що забезпечує функціонування будинку в цілому, забезпечення належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб членів Кооперативу, членів їх сімей та мешканців будинку, які не виявили бажання вступити до складу членів Кооперативу.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.2010 р. (а.с.47-48).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.02.2015 р., відмовлено ЖБК «Держплановець-2» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.7).

Згідно з розрахунком заборгованості по комунальним платежам наданого позивачем борг відповідача станом на 22.06.2017 року складав 3 309,15 грн., інфляційна складова боргу - 5 667,36 грн., 3 % річних - 807,50 грн. (а.с.76-78).

Відповідач до початку судового розгляду сплатив заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, а відтак відсутня заборгованість по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території по належній відповідачу квартирі.

Враховуючи сплату відповідачем заборгованості позивач зменшив позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 5 667,36 грн. та 3% річних в сумі 807,50 грн., які були нараховані на прострочене невиконане грошове зобов'язання відповідача по сплаті зазначених послуг.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем було допущено порушення по оплаті наданих житлово-комунальних послуг у встановлені строки, а також враховуючи ту обставину, що в ході розгляду справи судом відповідачем було здійснено оплату заборгованості по вказаним послугам, то наявні підстави для стягнення з останнього на вимогу позивача інфляційних втрат у розмірі 5667,36 грн. та трьох процентів річних - 807,50 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам даної процесуальної норми.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо неналежності такого доказу як надані позивачем розрахунки заборгованості, через відсутність на них підпису керівника ЖБК «Держплановець-2».

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Ст. 80 ЦПК України зазначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідач не надав суду першої інстанції будь-яких доказів, які б спростовували твердження позивача щодо наявності у нього заборгованості по оплаті за спожиті житлово-комунальні послуги.

Також посилаючись у скарзі на те, що обслуговування будинку здійснюється за подвійним тарифом та на те, що рахунки відповідача суттєво відрізняються від платіжних документів решти мешканців будинку, доказів на їх підтвердження апелянт суду не надав.

Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на його неодноразові звернення до позивача, з метою здійснення перерахунку, нічим не підтверджено.

Апелянт не надавав позивачу відповідного акту для звірки з копіями квитанцій по оплаті, а тільки звертався з проханням провести звірку.

Згідно з Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність зобов'язань сторін, є первинні бухгалтерські документи.

Тому акт звірки взаємних розрахунків може вважатися належним доказом лише у разі підтвердження відтворених у ньому операцій первинними бухгалтерськими документами та зведеними бухгалтерськими регістрами.

Статтею 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тобто для уникнення непорозумінь щодо складання та підписання акта звірки взаємних розрахунків сторони мають право обумовити зазначене питання умовами договору (наприклад, необхідність звірки; строки (періодичність) проведення звірки; порядок її проведення; строки для надання відповіді на повідомлення, що пов'язані зі звіркою, тощо).

Але такі умови в існуючих між сторонами правовідносинах нічим не передбачені.

Доводи апелянта, про те, що сплата ним нарахованої позивачем заборгованості під час розгляду справи в суді першої інстанції, була здійснена з метою припинення нарахувань збільшеної суми санкцій, не може бути прийнята колегією суддів, та сприймається як дії відповідача направлені на визнання свого боргу.

Згідно зі ст. 322 ЦК України встановлено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Тобто, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 24 січня 2019 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль