Справа № 461/6159/18 Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М.
Провадження № 22-ц/811/2397/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м.Львів

Справа № 461/6159/17

Провадження № 22-ц/811/2397/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Галицького районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 21 вересня 2018 року (суддя Городецька Л.М.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору та договорів застави,-

встановив:

Позивач звернувся з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору та договорів застави. В обґрунтування позову посилається на те, що 25 червня 2012 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №910.15921. Вказує, що договір є недійсним, оскільки банком не було надано йому інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; не повідомлено про необхідність здійснення в майбутньому витрат на послуги нотаріуса, страхування. Стверджує, що розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки до договору було надіслано банком через два роки після його укладення. Вказує на те, що кредитний договір носить публічний характер, а не індивідуальний, тому під час його підписання він змушений був погодитися на запропоновані банком умови, будучи позбавленим можливості внести в нього будь-які свої зміни, а відтак, його волевиявлення як сторони правочину не відповідало його внутрішній волі. Офертовані банком на офіційному сайті умови не відповідали реальним умовам укладеного із позивачем кредитного договору. Стверджує, що несправедливими є умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором. Пунктом 3 параграфу 9 договору встановлена пеня у розмірі 0,65% від простроченої суми боргу за кожен день прострочення. Таким чином, розмір неустойки - пені, встановлений у спірному кредитному договорі складає: 0,65% (365 днів) = 237,25 %. З огляду на вказане, банком порушено вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої продавець (виконавець, виробник), не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Крім того, несправедливим є пункт 9 параграфа 10 вказаного договору, згідно з яким строк позовної давності для стягнення боргу за договором встановлюється тривалістю у 5 років. Просить застосувати наслідки недійсності кредитного договору №910.15921 від 25 червня 2012 року шляхом стягнення з відповідача суми грошових коштів, які були сплачені на виконання кредитного договору, з вирахуванням суми 128 521 грн.

Оскаржуваним рішенням відмовлено в задоволенні позову.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 Вважає рішення незаконним та необґрунтованим, та таким що порушує його законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.Вказує, що 25 червня 2012 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №910.15921. Вважає договір недійсним, оскільки банком не було надано йому інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; не повідомлено про необхідність здійснення в майбутньому витрат на послуги нотаріуса, страхування. Стверджує, що розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки до договору було надіслано банком через два роки після його укладення. Зазначає, що несправедливими є умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання зобов'язань за договором. Пунктом 3 параграфу 9 договору встановлена пеня у розмірі 0,65% від простроченої суми боргу за кожен день прострочення. Таким чином, розмір неустойки - пені, встановлений у спірному кредитному договорі складає: 0,65% (365 днів) = 237,25 %. З огляду на вказане, банком порушено вимоги ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції виходив з наступного.

Встановлено, що 25 червня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк», як кредитодавцем та ОСОБА_2, як позичальником укладено кредитний договір №910.15921 про надання коштів в сумі 128521 грн., на строк 60 місяців, для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки «SUBARU», моделі Legacy, 2008 року випуску.

23 липня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» (заставодержатель) та ОСОБА_2 (заставодавець) укладено договір застави транспортного засобу - «SUBARU», моделі Legacy, 2008 року випуску №910.15921, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я. №7272.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, тобто на момент укладення оспорюваного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Матеріалами справи встановлено, що позивач був ознайомлений із усіма умовами оспорюваного кредитного договору.

Зокрема, згідно довідки-повідомлення від 25 червня 2012 року власноручно підписаної позивачем (а.с.30), він підтвердив, що кредитодавець 25 червня 2012 року до підписання кредитного договору надав йому у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 128521 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 60 місяців; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобов'язаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси Кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; ануїтетна схема погашення кредиту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 95248,82 грн.

Відповідно до п.2 §10 оспорюваного кредитного договору, Позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому у належній формі і в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу договору з усіма додатками до нього йому вручено банком при підписанні договору, умови даного договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Позивачем жодним чином не доведено вчинення банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману, та застосування агресивної підприємницької практики.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він не підписував та не ознайомлювався з графіком щомісячних платежів спростовуються його копією, з якої вбачається, що такий власноручно підписаний позивачем.

Крім того, позивач зазначає, що змушений був сплатити необгрунтовані та необумовлені договором значні суми за надання супутніх послуг (послуги нотаріуса, страхування життя, внесення даних до Реєстру обтяжень рухомого майна).

Суд посилався на те, що із умов кредитного договору вбачається, що кредит надається для фінансування страхового платежу за страхування життя Позичальника у сумі 2521 грн.

Згідно п.4 графіка щомісячних платежів, позичальник заявляє, що він попереджений банком про те, що вартість та порядок надання супутніх та інших послуг, інших фінансових зобов'язань позичальника, які можуть виникати на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України, можуть бути змінені в будь-який момент під час дії договору. При цьому такі зміни не залежать від банку, який на них не впливає і не може їх передбачити.

Крім того, у своїй позовній заяві позивач стверджує, що оспорюваним кредитним договором передбачено зміни у витратах, з чим не може погодитись відповідач, оскільки, як бачається з оспорюваного кредитного договору, у ньому першочергово закладено не фіксовану, а змінну відсоткову ставку п.1 §1 кредитного договору, що, у свою чергу, передбачено та обґрунтовано може зумовити у подальшому в процесі виконання договору зміни у витратах позичальника.

Що стосується посилань позивача про існування двох договорів застави, то такі не суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки один з них укладений у простій письмовій формі 25 червня 2012 року, а другий - посвідчений нотаріально 23 липня 2012 року у відповідності з вимогами ст.ст.577, 584 ЦК України.

Посилання позивача на те, що він не отримав копію оспорюваного договору 25 червня 2012 року, спростовуються підписаною ним заявою, з якої вбачається, що ОСОБА_2 просить надіслати оригінал кредитного договору на його домашню адресу.

За наведених обставин посилання позивача на невідповідність оспорюваних правочинів загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання недійсними кредитного договору та договору застави, а також, відповідно, для скасування обтяжень, накладених у рамках застави транспортного засобу.

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які інші збори у зв'язку з відкликанням згоди. Кредитодавець зобов'язаний повернути споживачеві кошти, сплачені ним згідно з договором про надання споживчого кредиту, але не пізніше, ніж протягом семи днів. За кожний день затримки повернення споживачу коштів, сплачених ним згідно з договором про надання споживчого кредиту понад установлений строк (сім днів), споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка суми, належної до повернення кредитодавцем.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач не скористався вказаним вище правом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Окрім того, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач посилається на несправедливі умови пункту 9 параграфа 10 оспорюваного договору, згідно з яким строк позовної давності для стягнення боргу за договором встановлюється тривалістю у 5 років.

Відмовляючи в позові в цій частині, суд першої інстанції виходив з наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Трирічний строк позовної давності у кредитних відносинах не є абсолютним та може бути збільшений за домовленістю сторін, проте таке збільшення потребує підпису обох сторін, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15).

Оскільки, кредитним договором обумовлено, що строк позовної давності для стягнення боргу за даним договором становить 5 років, позивач був ознайомлений із цією умовою, з нею погодився. Відтак ця обставина не може бути підставою для визнання такої умови договору недійсною.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При укладенні оспорюваного договору сторони передбачали у ньому, усі вимоги законодавства, що стосуються їх чинності встановлені ЦК України та Законом України «Про захист прав споживача».

Підставою для визнання договору недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору.

Судом встановлено, що укладення оспорюваного договору відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Посилання позивача як на підставу визнання недійсним договору - не ознайомлення з умовами кредитку та не надання у повному обсязі інформації про умови кредитування суд оцінив критично, оскільки у кредитному договорі передбачено умову про ознайомлення сторін з усіма умовами кредитування відповідно до чинного законодавства.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 21 вересня 2018 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено і підписано 24 січня 2019 року.

Головуючий

Судді