Постанова

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 201/17961/15-ц

провадження № 61-23130св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Міське комунальне підприємство «Дніпропетровські міські теплові мережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року у складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У грудні 2015 року Міське комунальне підприємство «Дніпропетровські міські теплові мережі» (далі - МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору укладеним.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що рішенням Дніпропетровської міської ради

від 14 вересня 2011 року № 26/15 «Про визнання виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади

м. Дніпропетровська» МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Звертало увагу на те, що 22 жовтня 2014 року до МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» звернувся ОСОБА_1 із заявою про укладання договору на постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 , до якого через свої теплові магістралі постачає теплову енергію позивач.

03 листопада 2014 року в приміщенні МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» ОСОБА_1 особисто отримав три примірники проекту договору про постачання теплової енергії від 01 квітня 2015 року для розгляду та підписання.

Разом з тим, у встановлений законодавством строк відповідач належним чином оформлений договір не повернув, не направив відповіді про стан розгляду проекту договору та не надав протоколу розбіжностей до договору. У зв`язку з цим 06 травня 2015 року МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» на адресу ОСОБА_1 повторно направило два примірники проекту договору про постачання теплової енергії для розгляду та підписання, проте відповідач належним чином оформлений договір не повернув.

Посилаючись на наведене, позивач просив визнати укладеним між

МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 договір про постачання теплової енергії, а також стягнути з відповідача на користь

МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» судові витрати.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_1 проекту договору про постачання теплової енергії від 01 квітня 2015 року для розгляду та підписання. Надані позивачем докази, підтверджують лише факт відправки пропозицій 06 травня 2015 року, а не факт отримання відповідачем проекту спірного договору, оскільки з поштового повідомлення про вручення не можливо встановити особу, яка отримала лист позивача адресований відповідачу. Також, судом першої інстанції зазначено, що позивачем обрано спосіб захисту, який не відповідає статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки серед способів захисту, передбачених зазначеною вище нормою, немає такого способу захисту, як встановлення правовідносин (в тому числі шляхом визнання договору укладеним).

Останньою постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року апеляційну скаргу МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» задоволено, рішення суд першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано укладеним між МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» та ОСОБА_1 договір про постачання теплової енергії № 060775. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, надісланого позивачем на адресу місця реєстрації відповідача, яке містить підпис одержувача, відповідно до пункту 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, є врученим. З змісту договору про постачання теплової енергії, що запропонований виконавцем послуг ОСОБА_1 , вбачається, що він повністю відповідає типовому договору. Таким чином висновки суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог та неправильно обраний позивачем спосіб захисту не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки обраний позивачем спосіб захисту відповідає положенням пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії, адже укладення договору на постачання теплової енергії та гарячого водопостачання є обов`язком ОСОБА_1 як споживача, а його відмова від укладення договору суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627,

630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи

У травні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року, у якій просить скасувати постанову апеляційного суду та змінити заочне рішення суду першої інстанції, відмовити у задоволенні позову з підстав невідповідності договору про постачання теплової енергії умовам типового договору, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано висновки та мотиви з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року, чим порушено вимоги частини п`ятої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Так, скасовуючи ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2016 року та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції зазначав, що апеляційному суду слід перевірити відповідність договору про постачання теплової енергії від 01 квітня 2015 року формі та змісту типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Проте, в оскаржуваній постанові апеляційний суд зазначив, що запропонований відповідачу договір про постачання теплової енергії від 01 квітня 2015 року відповідає вимогам типового договору, не звернувши уваги на те, що спірним договором не передбачено обсягу надання послуг та зазначено про постачання теплової енергії до нежитлового приміщення, тоді як згідно з інформацією з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, відповідачу належить житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 .

Відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду

м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року, витребувано цивільну справу та надано строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради

від 07 серпня 2002 року № 16/3 «Про створення міських комунальних підприємств «Дніпротеплосервіс» та «Дніпропетровські міські теплові мережі» на

МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» покладені функції з виробництва, транспортування та продажу теплової енергії споживачам міста.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 14 вересня 2011 року № 26/15 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг з житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська» МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» визначено виконавцем житлово-комунальних послуг у житловому фонді комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська з центрального опалення та гарячого водопостачання.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 листопада 2006 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв. м.

Рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 28 липня

2008 року № 2362 квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 31,3 кв. м виключена з житлового фонду міста. Згідно з пунктом 2 зазначеного рішення, власнику дозволена реконструкція квартири під перукарню відповідно до проектної документації.

22 жовтня 2014 року відповідач звернувся до МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» із заявою про укладення договору на постачання теплової енергії та гарячого водопостачання в приміщення

АДРЕСА_1 .

03 листопада 2014 року ОСОБА_1 отримав від МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» три примірники проекту договору про постачання теплової енергії для розгляду та підписання.

Відповідач у встановлений законом строк не повернув належним чином оформлений договір, не направив відповіді про стан розгляду проекту договору та не надав протоколу розбіжностей до договору.

06 травня 2015 року позивачем на адресу ОСОБА_1 повторно були направлені

2 примірника проекту договору про постачання теплової енергії від 01 квітня

2015 року № 060775 для розгляду та підписання.

Направлення проекту договору від 01 квітня 2015 року № 060775 підтверджується фіскальним чеком від 06 травня 2015 року, супровідним листом від 23 квітня

2015 року та повідомленням про вручення поштового повідомлення.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частинами першою та другою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції) відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції) споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору, виконавець, в свою чергу, зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції) виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Типовий договір про надання послуг із централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

При укладенні договорів на надання житлово-комунальних послуг сторони не можуть відступати від змісту типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, але мають право конкретизувати його. Зміст договору про надання житлово-комунальних послуг не може суттєво відрізнятись від змісту Типового договору

Відповідно до статті 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»

(у редакції, чинній на час прийняття постанови судом апеляційної інстанції) істотними умовами договору на надання житлово-комунальних послуг є: 1) найменування сторін; 2) предмет договору; 3) вичерпний перелік житлово-комунальних послуг, тарифи та їх складові на кожну з цих послуг, загальна вартість послуг; 4) порядок оплати за спожиті житлово-комунальні послуги; 5) порядок перерахунків розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; 6) права та обов`язки сторін; 7) порядок контролю та звіту сторін; 8) порядок вимірювання обсягів та визначення якості наданих послуг;

9) визначення точок розподілу, в яких відбувається передача послуг від виконавця/виробника споживачу; 10) порядок обслуговування мереж та розподіл повноважень щодо їх експлуатації та відновлення (ремонту); 11) умови доступу в квартиру, будинок, приміщення, на земельну ділянку для усунення аварій, неполадок, огляду мереж, зняття контрольних показників засобів обліку; 12) порядок здійснення ремонту; 13) відповідальність сторін та штрафні санкції за невиконання умов договору; 14) порядок вирішення спорів; 15) перелік форс-мажорних обставин;

16) строк дії договору; 17) умови зміни, пролонгації, припинення дії договору; 18) дата і місце укладення договору.

Крім істотних договір може містити інші умови за згодою сторін. Договір не може містити умов, що вводять додаткові види оплати послуг, не передбачені типовими договорами на надання житлово-комунальних послуг, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Установивши що МКП «Дніпропетровські міські теплові мережі» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, який через свої теплові магістралі постачає теплову енергію до будинку, в якому, зокрема, знаходиться належне позивачу нежитлове приміщення, а відповідач як споживач цих послуг відмовляється укладати з позивачем договір на їх надання, підготовлений виконавцем на основі типового договору, чим порушує права позивача, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке право підлягає захисту судом на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії.

При цьому апеляційний судом, на виконання вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року встановлено, що договір про постачання теплової енергії від 01 квітня 2015 року

№ 060775, що запропонований виконавцем послуг ОСОБА_1 , відповідає змісту та умовам типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України

від 21 липня 2005 року № 630, що спростовує доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновки та мотиви з яких було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду та не перевірив відповідність спірного договору умовам типового договору.

Твердження заявника про те, що договір про постачання теплової енергії від 01 квітня 2015 року № 060775 не відповідає умовам та змісту типового договору є безпідставними, оскільки сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умов. Така конкретизація умов договору позивачем, як правильно встановлено апеляційним судом, не призвела до відступу від змісту типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем безпідставно зазначено у договорі, що послуги надаються до належного відповідачу нежитлового приміщення, а згідно з інформацією з Державного реєстру речових права на нерухоме майно, відповідачу належить житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 , спростовуються рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 28 липня 2008 року № 2362 відповідно до якого зазначена вище квартира виключена з житлового фонду міста.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення указаного позову, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик