Дата документу 09.01.2019 Справа № 333/5399/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/5399/17 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/18/19 Суддя-доповідач: Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого Онищенка Е.А.,

суддів: Дашковської А.В.,

Бєлки В.Ю.

за участю секретаря судового засідання: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про визначення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони у справі мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після звернення ОСОБА_4 до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_3 за відсутності позивача вдома, забрав неповнолітнього ОСОБА_5 та переїхав жити до своїх батьків. Як пояснювала позивач, відповідач у справі забороняє ОСОБА_4 спілкуватись з дитиною. Враховуючи те, що позивач має всі необхідні умови для утримання, забезпечення неповнолітнього сина та бажає виховувати його та піклуватись про нього, ОСОБА_4 просить суд визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з нею та стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду.

У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітньої дитини.

Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовував тим, що від шлюбу з відповідачем має неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейне життя з ОСОБА_4 виявилось невдалим. Фактичні шлюбні відносини між сторонами у справі припинились з 2015 року. До 11.10.2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали разом. Спільне проживання стало неможливим через постійні сварки. Тому, 11.10.2017 року ОСОБА_3 разом із неповнолітнім сином переїхали на постійне місце проживання в квартиру за місцем реєстрації позивача, де також проживають його батьки. Неповнолітній син, зі слів позивача, має до останнього особисту прихильність.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_5 разом з ним.

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 05 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4, аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 13.09.2017 року.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному обов'язковому виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4, - 640 грн. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3, в дохід держави судовий збір в розмірі 640 грн.

У задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам. Просив рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2018 року скасувати, та прийняти нову постанову, котрою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Аналогічні норми містились в ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що судом не встановлено виняткових обставин, на підставі яких малолітній ОСОБА_5 повинен бути розлучений з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Як встановлено судом, та не оспорюється сторонами, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.11.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1, актовий запис №830 (Том 1, а.с. 2).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.06.2006 року серії НОМЕР_2 актовий запис №521 (Том 1, а.с. 3).

Фактичні шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 припинились з 2015 року, однак сторони у справі продовжували проживати разом за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.11.2017 року у справі №333/5398/17 шлюб між сторонами розірвано (Том 1, а.с. 78).

ОСОБА_4 зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 23.10.2017 року № 04-26/3-21382 (Том 2, а.с. 6). За зазначеною адресою також зареєстрований неповнолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 23.10.2017 року №04-26/3-21381 (Том 2, а.с. 5).

Двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

ОСОБА_4 працює на посаді сестри медичної неврологічного відділення в навчально-науковому медичному центрі «Університетська клініка» Запорізького державного медичного університету в період часу з 15.11.2017 року по теперішній час та отримує стабільний дохід, на підтвердження чого позивачем долучено до матеріалів справи довідку про заробітну плату від 26.02.2018 року №17.01-44-103 (Том 1. а.с. 142). Відповідно до характеристики від 05.10.2017 року, за місцем роботи ОСОБА_4 характеризується з позитивної сторони (Том 1, а.с. 140).

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 29.05.2018 року, складеного відділом по Комунарському району Служби (управління) у справах дітей ЗМР, умови проживання неповнолітнього за зазначеною адресою відповідають нормам. Помешкання обладнано необхідними меблями для сну та відпочинку, зберігання речей, кухонними гарнітурами, побутовою технікою: піч газова, холодильник, бойлер, телевізор, пральна машинка, кондиціонер. (Том 1, а.с. 220).

Малолітній ОСОБА_5 проживає з батьком ОСОБА_3, бабусею ОСОБА_7 та дідусем ОСОБА_8 у трьохкімнатній квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Зазначена квартира на підставі договору міни від 20.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Варавкою В.М., зареєстрований в реєстрі за № 1219, належить батькові відповідача - ОСОБА_8 (Том 1, а.с. 82).

Як свідчить характеристика за підписом голови ОСББ «Комунаровець-19» від 12.10.2017 р. (Том 1, а.с. 80), родина ОСОБА_8, яка складається з ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_3, що зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2 з сусідами проживають дружно, не конфліктують, користуються повагою.

ОСОБА_3 працює на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної спеціалізованої бригади інтенсивної терапії та реанімації в КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги ЗОР, що підтверджується довідкою від 22.11.2017 року № 290 (Том 1, а.с. 63), та отримує стабільний дохід, на підтвердження чого ОСОБА_3 додано до матеріалів справи довідку про заробітну плату від 17.10.2017 року №226 (Том 1, а.с. 93). За місцем роботи ОСОБА_4 характеризується позитивної сторони, що підтверджується характеристикою від 17.10.2017 року (Том 1, а.с. 123 Відповідно до акту обстеження умов проживання від 24.05.2018 року, складеного відділом по Комунарському району Служби (управління) у справах дітей ЗМР, умови проживання неповнолітнього за адресою АДРЕСА_2 відповідають нормам. Помешкання обладнано необхідними меблями для сну та відпочинку, зберігання речей, кухонними гарнітурами, побутовою технікою: піч газова, холодильник, бойлер, сучасний телевізор, пральна машинка. Для виховання та розвитку дитини відведено окрему кімнату, яка об лаштована місцем для сну та відпочинку, зберігання речей. Для розвитку дитини відведено лоджію, на якій є письмовий стіл, навісні полиці, принтер, ноутбук, книжки тощо. Стан житла відповідає нормам. Для дитини створено всі необхідні умови для відпочинку, виховання та розвитку (Том 1, а.с. 221).

Згідно з висновком судово-психологічної експертизи від 03.04.2018р. № 152 не виявляється ознак негативного впливу виховання з боку батька на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, які б заважали його розвитку і соціалізації (а.с. 194-198). Аналогічний висновок міститься в матеріалах справи і в судово-психологічної експертизі № 151 відносно ОСОБА_4 (Том 1, а.с. 189-193).

Як вбачається з матеріалів справи, з огляду на те, що між батьками малолітнього ОСОБА_5 виник спір щодо місця проживання дитини та участі у її вихованні, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 07.12.2017 року № 736р встановлено ОСОБА_4 побачення з сином з 10.00 год. суботи та до 19.00 год. неділі (щотижня), а також половину канікулярного періоду дитини або в будь-який інший день та час за домовленістю між батьками (враховуючи графік роботи матері хлопця) (Том 1, а.с. 94).

Проте, ОСОБА_4 у відведений їй для виховання дитини час неодноразово залишала сина одного у квартирі за її місцем мешкання.

29.01.2018 року ОСОБА_3 звернувся до начальника відділу по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР з заявою, в якій просив провести бесіду з ОСОБА_4 у зв'язку з неналежним виконанням останньою своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Заява обґрунтована тим, що 28.01.2018 року ОСОБА_4 зранку залишила неповнолітнього сина одного вдома та повернулась додому близько 16.00 год.

За результатами розгляду вказано звернення, відділом по Комунарському району служби (управління) у справах дітей ЗМР ОСОБА_3 надано відповідь від 07.02.2018 року № Р-033, відповідно до змісту якої з ОСОБА_4 проведено бесіду, роз'яснено та попереджено про наслідки неналежного виконання своїх батьківських обов'язків (Том 1, а.с. 131).

Згідно висновку судово-психологічної експертизи від 03.04.2018 року № 153, неповнолітній ОСОБА_5 під час проведення обстеження зазначив, що любить обох батьків, формально відмічає близькість інтересів з батьком, проте, виходячи з рівня його розумового розвитку, індивідуально-психологічних особливостей емоційного стану не виявляє істину особисту прихильність до когось з батьків. З цих підстав, дитина за для правильного формування образу чоловіка та жінки, які у подальшому використовуються у міжособистісних стосунках, у різні періоди життя та у різних сферах, потребує то більшої участі з боку матері, то з боку батька (Том 1, а.с. 199-205).

На засіданні комісії щодо роз'яснення спору про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, при спілкуванні з дитиною, яке відбувалось в присутності батьків, неповнолітній повідомив, що любить обох батьків, але виявив бажання проживати разом з батьком - ОСОБА_3. З цих підстав, комісією районної адміністрації ЗМР по Комунарському району як органу опіки та піклування було прийнято рішення про доцільність визначення місцем проживання дитини з батьком, яке оформлено висновком від 04.06.2018 року № 1104/01-37/05 (Том 1, а.с. 219). Комісією районної адміністрації ЗМР по Комунарському району як органу опіки та піклування складений за наслідками цього засідання висновок від 04.06.2018 року № 1104/01-37/05 про доцільне визначення місця проживання дитини з батьком ОСОБА_3

В ході апеляційного розгляду справи, в судовому засіданні, яке відбулося 12 грудня 2018 року, малолітній ОСОБА_5 виявив особисте бажання проживати саме з батьком ОСОБА_3, та пояснив суду, що йому відомо про те, що батьки розлучені. З батьком він проживає близько року та виявив бажання піти з ним, коли батько збирав речі. На запитання суду з ким він хоче проживати, дитина відповіла, що хоче проживати з батьком, оскільки батько завжди про нього піклується, готує йому їжу, допомагав готуватися до школи та вчить з ним уроки. Крім того, коли він пішов до школи, саме батько проводжав його до школи. Малолітній ОСОБА_5 пояснив суду, що мати завжди була зайнята, залишала його з батьком та їхала по своїм справам. Він навчається в школі, яка знаходиться неподалік від будинку де він проживає разом з батьком, дідусем та бабусею. Малолітній ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначив, що на протязі часу якого він проживає з батьком, мати жодного разу не телефонувала, хоча він має власний мобільний телефон.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_2, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Незважаючи на принцип ст.6 Декларації Прав дитини, якою передбачено, що малолітня дитина може бути розлучена з матір"ю лише за виняткових обставин, суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зокрема, зібрані докази свідчать про що ОСОБА_3 постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, батько вчить з дитиною уроки, прихильність дитина на час розгляду справи надає більше батькові, додержання інтересів дитини зокрема щодо забезпечення йому можливості відвідувати навчальний заклад, в якому він навчається на даний час за його вибором, наявність у сім"ї ОСОБА_3 упорядженого жилого приміщення можливість створення умов належного виховання та розвитку.

Судова колегія враховує висновок органу опіки та піклування від 04.06.2018 року, за яким орган опіки та піклування та вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 з його батьком ОСОБА_3.

У відповідності до правової позиції, висловленої в ухвалі від 11.05.2012 р. у справі № 6-41653св11 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (995-384), найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. При винесенні рішення суд враховує зазначені норми та волевиявлення малолітнього ОСОБА_5 проживати саме з батьком - ОСОБА_3. Визначення місця проживання дитини з батьком за даним рішенням не порушує батьківські права іншого із батьків - матері - ОСОБА_4

На вказані обставини, суд першої інстанції уваги не звернув, не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування, та насамперед не взяв до уваги бажання малолітнього ОСОБА_5 проживати саме з батьком ОСОБА_3.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір'ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Великою Палато Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю. в постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

На підставі наведеного рішення суду попередньої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4,та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

В силу вимог ч.1,13 ст.141 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, має право на компенсацію судових витрат пов'язаних з розглядом справи, а саме документально підтверджених витрат понесених нею на оплату судового збору.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_3 поніс витрати на сплату судового збору в сумі 960грн. які підлягають стягненню з ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 141,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2018 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

«У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та визначення місця проживання малолітньої дитини - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову на стороні позивача: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про визначення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3судовий збір в розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) гривень.»

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: