Постанова

Іменем України

06 грудня 2019 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/15817/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Осаулова А.А.

від 02 вересня 2019 року

по справі №761/14355/19 Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконує взятих на себе зобов`язань у договірних відносинах, просив стягнути з останнього заборгованість у розмірі 21 264 грн 18 коп.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що ОСОБА_1 , підписавши Анкету-заяву №б/н від 26.03.2015 отримав кредит у розмірі 4 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При встановленні та зміні кредитного ліміту Банк керувався пунктами 2.1.1.2.3., 2.1.1.2.4. Договору, на підставі яких позичальник при укладенні цього Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою та рішенням Банку.

Також, вказував, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору в останнього утворилась заборгованість, яка станом на 19.02.2019 складає загальну суму 21 264,18 грн, з яких: 6220,58 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4782,06 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 8034,56 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 738,21 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; заборгованість по штрафам - 500,00 грн (фіксована частина) та 988,77 грн (процентна складова).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови у стягненні частини заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції, встановивши обставини видачі ОСОБА_1 кредитних коштів, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача іншої частини заборгованості за тілом кредиту, пенею та штрафами.

Відмовляючи в стягненні частини боргу за тілом кредиту суд належним чином не мотивував таку відмову, не зазначив, які норми застосував до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції не дослідив наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують заявлену позивачем до стягнення суму заборгованості у повному розмірі, а також не надав таким доказам правової оцінки. Зокрема судом не взято до уваги наявні в матеріалах справи розрахунок заборгованості та виписку по картковому рахунку відповідача.

Суд не звернув уваги, що позивачем до позовної заяви долучено копію анкети-заяви, з якої вбачається інформація відносно відповідача, а також те, що останній підтвердив свою згоду про те, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Суд не взяв до уваги довідку про умови кредитування, в якій погоджено всі істотні умови договору між сторонами, в тому числі щодо сплати пені та штрафів.

Також, суд не взяв до уваги, що відповідач не довів факт відсутності заборгованості за укладеним кредитним договором, доказів належного виконання умов договору не надав та розмір нарахованої заборгованості не оспорював.

За вказаних обставин, просив скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02.09.2019 в частині відмови у стягненні частини заборгованості по тілу, процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просив проводити розгляд справи у судовому засіданні з викликом представника позивача, посилаючись на те, що представник у судовому засіданні зможе надати детальні пояснення щодо конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Київський апеляційний суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що позивач переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після надання письмових заяв необхідно провести також усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

Відповідач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2015 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 4 000,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, отримавши платіжну картку.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Водночас, в даній анкеті-заяві відсутні відомості щодо істотних умов договору, а саме, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафі) за порушення термінів виконання договірних зобов'язань.

Також, в анкеті-заяві відсутні умови та порядок щодо нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту.

Суд першої інстанції, встановивши, що умовами анкети-заяви, яка підписана відповідачем, не передбачено обов'язку щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, яка врахована судом першої інстанції.

З огляду на викладене, посилання в апеляційній скарзі на те, що позичальник в анкеті-заяві підтвердив, що підписана ним заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, а також Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті https://privatbank.ua/terms/pages/70, складає між ним та Банком Договір, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки не підтверджують наявність погодження істотних умов договору кредиту, зокрема щодо сплати заборгованості за простроченим тілом кредиту, відсотками, пенею та штрафами.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що на підтвердження дотримання істотних умов договору між сторонами, в матеріалах справи міститься довідка про умови кредитування, оскільки як правильно зазначено судом в мотивувальній частині рішення, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах даної справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 26.03.2015 шляхом підписання анкети-заяви.

Крім того, надані позивачем Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених статтями 625, 1048 ЦК України позивач не заявляв.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, пенею та штрафами.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції, вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, неправильно визначено розмір цієї заборгованості.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд, вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, виходив з того, що відповідач не повернув фактично отримані та використані кредитні кошти в сумі 4000,00 грн (розмір кредитного ліміту), у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення таких коштів.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким визначеним судом розміром заборгованості за тілом кредиту, з наступних підстав.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З аналізу вище наведених норм процесуального права вбачається, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, оскільки обов`язок суду перевірити наданий стороною розрахунок з урахуванням доказів погодження між сторонами умов кредитування, та у разі не згоди з наданим стороною розрахунком, навести свій розрахунок в судовому рішенні.

Оскільки звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що станом на 19.02.2019 за період з 01.06.2015 по 19.02.2019 відповідач має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6220,58 грн, то доведенню підлягає факт в якому розмірі позивачем видано кредитні кошти і в якому розмірі відповідачем повернуто отримані кошти.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунок станом на 19.02.2019 за період з 01.06.2015 по 19.02.2019, згідно якого заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором складає загальну суму 21 264,18 грн, з яких: 6220,58 грн - заборгованість за тілом кредиту; 4782,06 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 8034,56 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 738,21 грн - нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; заборгованість по судовим штрафам - 1488,77 грн, де 500,00 грн (фіксована частина) та 988,77 грн (процентна складова).

Крім того надано виписку за період з 31.03.2015 по 01.04.2019 по картковим рахункам ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , НОМЕР_3 та довідку про надання відповідачу кредитної картки НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2018 року.

Однак, наданий позивачем розрахунок заборгованості у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України не є належним доказом на підтвердження розміру заборгованості, оскільки не містить відомостей про уповноважену особу, якою складено даний документ, не засвідчений підписом уповноваженої особи та печаткою АТ КБ «ПриватБанк».

Натомість, з виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 вбачається, що така виписка засвідчена підписом уповноваженої АТ КБ «ПриватБанк» із зазначенням посади такої особи, прізвища та ініціалів; містить печатку Банку (а.с. 44-45). Отже, в силу ст. 77 ЦПК України виписка є належним доказом у справі.

З виписки вбачається, що ОСОБА_1 користувався кредитною карткою по 02.08.2018. Зокрема, ОСОБА_1 отримано кредитні кошти в розмірі 15 653,99 грн. З виписки також вбачається, що на погашення заборгованості ОСОБА_1 внесено грошові кошти в сумі 12 088,21 грн.

Таким чином, сума кредитних коштів, яка залишається непогашеною становить 3565,78 грн (15653,99-12088,21).

Однак, ухвалюючи рішення про часткове стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не взяв до уваги виписку по картковому рахунку відповідача, не надав такому доказу правової оцінки в сукупності з іншими доказами, не навів в мотивувальній частині рішення розрахунку заборгованості за тілом кредиту, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 4000,00 грн.

З огляду на викладене, рішення суду в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в силу ст. 376 ЦПК України необхідно змінити, зменшивши суму заборгованості за тілом кредиту з 4000,00 грн до 3565,78 грн.

Враховуючи те, що апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції невірно визначено розмір заборгованості за тілом кредиту, що підлягає стягненню з відповідача, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи при визначенні розміру заборгованості за тілом кредиту, задовольняючи позов частково в цій частині не навів розрахунку заборгованості за тілом кредиту, то у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підстави для зміни рішення суду в цій частині.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (192 100,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту - змінити, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 (дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» (юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) заборгованість за тілом кредиту в сумі 3565 (три тисячі п'ятсот шістдесят п'ять) грн 78 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай