БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/226/19
Справа № 356/404/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.09.2019 року Березанський міський суд Київської області в складі:

Головуючого судді Лялик Р. М.

При секретарі Настич Н. А.

За участю позивачки ОСОБА_1

Відповідачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у всесвітній інтернет-мережі «Фейсбук» в публічній групі «підслухано Березань» з`явилась інформація з розміщенням фотографії позивачки з неправдивими відомостями та звинуваченнями останньої в побитті неповнолітньої особи, а саме ОСОБА_3 . Дані відомості не відповідають дійсності та є наклепом через особисте неприязне відношення відповідачки, порочать честь, гідність та ділову репутацію позивачки з огляду на загальновизнані правила співжиття та принципи людської моралі, а розповсюдження неправдивої інформації в соціальних мережах наражає на небезпеку її та її дитину через агресивний настрій читачів даної публічної групи, а також підриває авторитет. Відтак, просить суд визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності інформацію громадянки ОСОБА_2 , розповсюджену нею у всесвітній інтернет-мережі «Фейсбук» в публічній групі «підслухано Березань» щодо побиття позивачкою її доньки; зобов`язати відповідачку спростувати не відповідаючі дійсності відомості шляхом публічного вибачення перед позивачкою й публічного визнання наклепу в адресу останньої (через розміщення у всесвітній інтернет-мережі «Фейсбук» в публічній групі «підслухано Березань»), а також стягнути з відповідачки понесені позивачкою при зверненні до суду судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Позивачка в судовому засіданні пред`явлений позов підтримала в повному обсязі уточнених позовних вимог, обґрунтовуючи його доводами, наведеними в позовній заяві, просила задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні проти пред`явленого позову заперечила, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість. Суду пояснила, що позивачка вдарила її доньку, у зв`язку з чим відповідачка зверталась до органів поліції з відповідною заявою. Проте жодних публікацій, які б стосувались позивачки, в інтернет-мережі відповідачка не робила, а вказані в позові публікації розміщені з несправжньої сторінки. Відтак, просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог та заперечень, дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Березанського ВП Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області із заявою, зареєстрованою за № 1300, про те, що громадянка ОСОБА_2 вчиняє наклеп на заявницю та її дочку, що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку № 47 при прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.24).

Право особи на судовий захист гарантовано статтею 55 Конституції України.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожен має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа, як слідує зі змісту ч. 1 ст. 4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

За змістом статті 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

В свою чергу, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відтак, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У відповідності до положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується cудовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Так, відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з ч. 1 ст. 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом роз`яснень, наведених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, поняття гідності, честі чи ділової репутації є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами,яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

За змістом статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Так, як встановлено ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За визначенням статті 1 Закону України «Про інформацію» інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності (ч. 2 ст. 302 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

При цьому, у відповідності до роз`яснень, що містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі Постанови), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення призводить як до відсутності самого правопорушення, так і до відмови в задоволенні позову.

Як далі вказано в пункті 15 Постанови, під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно роз`яснень п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

При цьому, як визначено в п. 12 Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані

відповідно до положень ЦПК України в адміністратора системи

реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Так, за визначенням ст. 1 Закону України «Про телекомунікації» Інтернет це всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу.

Водночас, власником веб-сторінки є особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення веб-сторінки на веб-сайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої веб-сторінки. Власник веб-сайту не є власником веб-сторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника веб-сайту, розміщувати інформацію на веб-сторінці та управляти нею (ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»).

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Разом з тим, стаття 129 Конституції України як одну із основних засад судочинства визначає змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відтак, обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності.

При цьому, у відповідності до роз`яснень, наведених в п. 18 Постанови обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Водночас, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Відтак, проаналізувавши вказані вище положення законодавства, вбачається, що тягар доказування факту поширення недостовірної інформації відповідачем покладається на позивача.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як визначено положеннями статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

При цьому, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 264 ЦПК України суд, ухвалюючи судове рішення, зобов`язаний встановити, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Так, в ході судового розгляду факт розміщення на веб-сторінці в соціальній мережі Facebook публікації відповідного змісту визнавався сторонами.

За таких обставин, проаналізувавши матеріали справи та надані суду докази в їх сукупності, вбачається, що оспорювана інформація, про спростування якої позивачка звернулась до суду з позовом, містить відомості про події, недостовірність яких, спростовано не було, та які за своїм змістом мають стверджуваний обвинувальний нахил з прямим посиланням на конкретні дії, тягнуть формування негативної соціальної оцінки позивачки як людини, негативне ставлення до неї суспільства, а відтак, принижують її честь і гідність.

Крім того, розміщення вказаної інформації на веб-сторінці в соціальній мережі Facebook, що є доступною для відкритого публічного перегляду, безпосередньо доводить її зміст до відома необмеженої кількості користувачів мережі Інтернет.

Разом з тим, попри встановлений законодавцем обов`язок доказування, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що інформаційна діяльність на вказаній позивачем веб-сторінці ведеться від імені відповідачки та що саме вона є автором оспорюваної публікації, позивачкою надано не було та судом не встановлено.

Так, наданий суду талон-повідомлення єдиного обліку № 47 при прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію свідчить про факт звернення позивачки до органів поліції із заявою про вчинення відповідачкою наклепу на неї та її дочку, проте сам по собі не містить жодних висновків чи встановлених фактичних обставин, які б вказаний факт підтверджували, відтак, як доказ не доводить та не спростовує обставин, що підлягають доказуванню в даній категорії справ.

Водночас, враховуючи те, що в соціальній мережі Facebook може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, суд вважає, що створити та підтримувати вказану позивачкою веб-сторінку в соціальній мережі Facebook, у тому числі шляхом розміщення на ній інформації та фотознімків, могла будь-яка особа.

Надані позивачкою роздруківки веб-сторінки в соціальній мережі Facebook, що представлені у вигляді скріншотів Інтернет-сторінок, не дають можливості ідентифікувати особу, що таку інформацію розмістила.

Водночас, інформаційне наповнення веб-сторінки на сайті не є підтвердженням належності цієї сторінки відповідачу.

Сама по собі констатація позивачкою вказаного факту без належного доказового підґрунтя не є достатнім мотивом для вказаного висновку.

Враховуючи вказані вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, позивачем при зверненні до суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження поширення оспорюваної інформації у мережі Інтернет саме відповідачкою надано не було та в судовому засіданні їх не встановлено, а ті, що надані на підтвердження вказаних посилань, судом розцінюються критично з наведених вище підстав.

При цьому, згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Так, за змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Таким чином, особа має право пред`явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивачка вважає свої права порушеними та просить визнати поширену щодо неї інформацію недостовірною, а також зобов`язати відповідачку спростувати не відповідаючі дійсності відомості шляхом публічного вибачення перед позивачкою й публічного визнання наклепу в адресу останньої (через розміщення у всесвітній інтернет-мережі «Фейсбук» в публічній групі «підслухано Березань», реалізуючи в такий спосіб гарантоване їй законом право вибору способу судового захисту, яке належить виключно позивачеві.

Водночас, за змістом ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Відповідно до статті 19 Конституції України

правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (ч. 2 ст. 14 ЦК України).

У свою чергу, частина 1 статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Як роз`яснено п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, суд не вправі зобов`язувати відповідача вибачатися перед

позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованим обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання відповідачки спростувати вказані відомості у спосіб її публічного вибачення.

Враховуючи викладені вище положення законодавства та встановлені судом фактичні обставини справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та безпосередньо оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на його безпідставність та недоведеність.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 15-16, 201, 275, 277, 297 ЦК України, ст.ст. 4-5, 12-13, 76-83, 89, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Київського апеляційного суду через Березанський міський суд Київської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя Р. М. Лялик