Номер провадження: 22-ц/813/7418/19
Номер справи місцевого суду: 521/5708/18
Головуючий у першій інстанції Целух А. П.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника апелянта ОСОБА_1 адвоката Бойко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала в шлюбі, зареєстрованому 29 травня 2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (далі Відділ ДРАЦС Одеського МУЮ), актовий запис №327. Від шлюбу у них є малолітня донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка зазначала, що на час звернення до суду вони з відповідачем проживають окремо, не ведуть разом спільне господарство, фактичні шлюбні відносини між ними припинені. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між ними взаєморозуміння, довіри та поваги. Позивач не бажає проживати з відповідачем однією сім`єю і продовжувати подружні стосунки, так як вони втратили один до одного почуття любові та поваги. Вважає, що примирення між нею та відповідачем неможливе.

У зв`язку з цим, позивачка просила шлюб, укладений між нею та відповідачем розірвати.

Крім того, позивачка вказувала, що на момент звернення до суду між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини, угоду про добровільну сплату аліментів вони не укладали. Стверджувала, що відповідач є працездатною особою, матеріально забезпечений, а тому має можливість сплачувати аліменти на дитину.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким шлюб з відповідачем розірвати, відновити дошлюбне прізвище позивачки, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05 квітня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 рокута постановлення нового, прочасткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання їх неповнолітньої доньки у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні інших позовних вимог просив відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 29 травня 2009 року Відділом ДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис №327, та що від шлюбу у сторін є малолітня донька: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачкою у справі і перебуває на її утриманні, визнані сторонами і підтверджуються наявними у справі доказами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

При цьому, розглядаючи спір, суд виходив із того, що сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, фактичні шлюбні відносини між ними припинені. Причиною розпаду сім`ї є відсутність між ними взаєморозуміння, довіри та поваги.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду, а тому вважає, що суд обгрунтовано ухвалив рішення про розірвання шлюбу між сторонами.

При цьому, колегія суддів також враховує, що з моменту звернення позивачки до суду з даним позовом пройшло більше півтора року, однак матеріали справи не мають жодного доказу того, що відповідач і заявник апеляційної скарги ОСОБА_1 приймав ті чи інші заходи щодо збереження сім`ї, незалежно від того, був він обізнаний про виниклий спір, чи не був.

Що стосується доводів представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Бойко Г.В. про те, що суд не мав права ухвалювати заочне рішення, оскільки відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, є частково слушними. Однак ці обставини не є підставою для скасування судового рішення, яке було ухвалено 18 вересня 2018 року, тобто більше року тому назад, а тому за минулий період часу, позивачка ОСОБА_2 могла вчиняти юридичні значимі для неї дії, які у разі скасування оскаржуваного судового рішення можуть бути визнані нікчемними або недійсними.

Крім того, як вбачається із ухвали того ж суду від 22 листопада 2018 року, суд змінив порядок і спосіб виконання оскаржуваного судового рішення (а.с.73-74).

Більше того, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не має державної реєстрації в м. Одесі та Одеській області (а.с.34), то він викликався за вказаною позивачкою адресою його реєстрації: АДРЕСА_1 (а.с.41-42).

Таким чином, з огляду на викладені обставини, та враховуючи, що на даний час відповідач ОСОБА_1 мешкає в Російській Федерації, про що повідомила суду апеляційної інстанції його представник - адвокат Бойко Г.В., а також те, що позивачка на розірванні шлюбу наполягала, відновлювати подружні відносини з відповідачем не має наміру, а відповідач в свою чергу не вчинив жодних дій, направлених на збереження сім`ї, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість і законність оскаржуваного судового рішення, в частині розірвання шлюбу між сторонами.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24, ч. 2 ст. 104, ч. 1 ст.ст. 110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має в сім`ї рівні права та обов`язки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що в даному випадку слід дійти висновку про те, подальше спільне життя подружжя є неможливим, а тому збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, що є недопустимим.

При цьому апеляційний суд зазначає, що принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

Таким чином, відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Таким чином, оскільки збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, то суд дій1шов правильного висновку про необхідність розірвання шлюбу між сторонами.

Що стосується рішення суду, в частині стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів, на утримання їх неповнолітньої доньки, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, то колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.

Так, суд дійшов правильного висновку про те, що угоду про добровільну сплату аліментів сторони не укладали.

При цьому, суд обґрунтовано виходив із вимог, передбачених ст.ст. 180, 181, 182 СК України, згідно яких батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, правильно обґрунтувавши позовні вимоги і давши аналіз діючому законодавству України в галузі аліментів, суд дійшов помилкового висновку про те, що з відповідача на користь позивачки слідує стягнути аліменти в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, на утримання їх неповнолітньої дитини, а тому вважає за необхідне зменшити розмір цієї частки аліментів до 1/4 частки.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги та його представник адвокат Бойко Г.В. частково надали суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення - змінити.

Прийняти у справі постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити частково та зменшити розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 , на утримання їх неповнолітньої доньки з 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача до 1/4 частки.

В решті рішення слід залишити без замін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2018 року змінити.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання дитини, змінити, у зв`язку з чим в мотивувальній і резолютивній частині рішення слова і букви: «…в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу)…» замінити словами і буквами: «…в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу)…».

В решті рішення залишити без замін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.12.2019 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра