ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/442/19 Справа № 200/1332/16 Суддя у 1-й інстанції - Женеску Е.В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кошарі О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трубопластика Д", Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Райдуга", третя особа ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за користування чужою власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2016 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трубопластика Д", Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Райдуга", третя особа ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за користування чужою власністю.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трубопластика Д», Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Райдуга», третя особа ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за користування чужою власністю - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року по справі №200/1332/16-ц та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є співвласником нежитлових приміщень загальною площею 2175,5 кв.м., розташованих за адресою, АДРЕСА_1.

Іншими співвласниками нежитлових приміщень за вказаною адресою станом на дату виникнення спірних правовідносин були ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, частка кожного із співвласників складає ?, що підтверджується рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2006 року та додатковим рішенням від 08.12.2006 року у справі № 2-3759/2006 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності; копією витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно № від 23.01.2017 року; рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2006 року та додатковим рішенням від 11.09.2006 року у справі № 2-3360/06 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності; договором купівлі-продажу від 02.07.1999 року, укладеним між Колективним підприємством «Квіти Дніпропетровську» та ОСОБА_1, ОСОБА_3, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Олійник С.В.; договором купівлі-продажу нежилих приміщень від 07.06.2000 року, укладеним між ОСОБА_1, ОСОБА_3 з однієї сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з другої сторони, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О., а також копіями реєстраційних посвідчень.

В спірний період часу нежитлові приміщення перебували в користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Трубопластика Д» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Райдуга», в договорах оренди зазначалася конкретна площа приміщень, переданих в користування та строк дії договорів оренди (а. с. 171-182, т. 1).

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що частки співвласників не виділялися в натурі і між останніми існує спір щодо користування та розпорядження спірним майном. При цьому, зі сторони ОСОБА_1 категорично заперечується факт надання згоди останнім на передачу в оренду спільного нерухомого майна.

В матеріалах справи є копії договорів оренди нерухомого майна, укладених між ТОВ «Трубопластика Д» та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 05.01.2009 року № 1, щодо приміщень площею 700 кв. м., зі строком дії до 31.12.2010 року (а. с. 103, 104 зворот, т. 2) та від 01.03.2009 року, укладеного між тими ж сторонами, однак щодо приміщень площею 126 кв. м., зі строком дії до 31.12.2009 року (а. с. 105, 105 зворот).

Позивач не заперечував факт укладення вказаних договорів, але заперечує пролонгацію вказаних договорів у спірний період часу, в тому числі, й з підстав припинення сплати орендної плати.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що користування вказаними вище нежитловими приміщеннями, розташованими у АДРЕСА_1 здійснювалося на підставі письмових договорів, укладених з іншими співвласниками ТОВ «Трубопластика Д» та ТОВ фірма «Райдуга» в спірний період часу, тобто з січня 2011 року по кінець 2013 року,

При цьому ОСОБА_1 стверджує про те, що він згоди на укладення вказаних договорів не давав, їх умов не погоджував, належної частки орендної плати не отримував.

Однак, ОСОБА_1 не надав до суду належних доказів, відповідно до яких можливо було б встановити, що договори оренди приміщень від 05.01.2009 року № 1 щодо приміщень площею 700 кв. м. (а. с. 103, 104 зворот, т. 2), та від 01.03.2009 року щодо приміщень площею 126 кв. м. (а. с. 105, 105 зворот), були б припиненими та не продовжували свою дію внаслідок повернення орендованих приміщень за актом приймання-передачі.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно положень статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із ч.1 ст.358, ч.3 ст.215 ЦК України, договори оренди щодо майна, яке перебуває в спільній частковій власності і передане в оренду без згоди одного із співвласників, можуть бути визнані недійсними в судовому порядку, як оспорювані. Однак, вирішення питання недійсності договорів з цих підстав знаходиться поза межами предмету доказування в даній справі, сторонами справи не надано доказів, які б свідчили про визнання вказаних вище договорів недійсними в судовому порядку, тому, в силу приписів ст. 204 ЦК України, вказані правочини вважаються чинними та такими, що регулюють правовідносини між орендарями та орендодавцем.

З урахуванням викладеного, існування договорів оренди нежитлових приміщень, укладених між відповідачами та співвласниками майна, хоча й за відсутності згоди ОСОБА_1, не свідчить про виникнення між позивачем та орендарями деліктних відносин та можливості стягнення з останніх на його користь сум відшкодування на підставі ст.1166 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої вимоги.

В межах даної справи будь-яких позовних вимог про визнання договорів оренди нерухомого майна недійсними позивачем не заявлялось.

Таким чином відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що з урахуванням відсутності між сторонами спору деліктних відносин, суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на положеннях закону вимоги позивача про стягнення з відповідачів суми відшкодування спричиненої шкоди з підстав, передбачених ст.1166 ЦК України.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідачів укласти із ОСОБА_1 договори оренди ? частини нерухомого майна - виробничих нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_1, з встановленням орендної плати, не нижче рівня, передбаченого законодавством.

Відповідно до ст.16 ЦК України в частині існування визначених способів захисту права, як конкретних матеріально-правових можливостей захисту невизнаних, оспорюваних та порушених прав, серед яких такий спосіб захисту права, як зобов'язання укласти договір відсутній.

Згідно п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, свобода договору є однією із основних засад цивільного законодавства і вказане кореспондується із приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України, згідно яким сторони є вільними в укладені договору та визначенні його умов.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, однак в межах даної справи відсутні докази того, що з боку позивача на адресу відповідачів були направленими пропозиції укласти договори, які б містили конкретні умови щодо предмету договору, прав та обов'язків сторін, ціни договору та строку його дії, а тому, навіть у випадку наявності чіткої законодавчої вказівки щодо можливості застосування такого способу права (вирішення переддоговірного спору), відсутність конкретних умов, на яких такий договір повинен бути укладеним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині, суд першої інстанції також дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що зобов'язання укласти договір на конкретних умовах, крім випадків, прямо передбачених законом, зокрема, ст. 649 ЦК України, 187 ГК України, не є належним способом захисту права, враховуючи встановлений судом зміст правовідносин сторін спору.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича