Дата документу 15.01.2019 Справа № 337/4276/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 337/4276/17

Провадження №22-ц/807/591/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Бєлки В.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_8 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 року в складі судді Кучерука І.Г. справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування, про повернення дітей до країни проживання,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення дітей до країни проживання.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 18 лютого 2010 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Від цього шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які є громадянами Російської Федерації за місцем народження, народились у м. Пить-Яха Ханти-Мансійського автономного округу - Югри Тюменської області Російської Федерації, де проживали разом з батьком до серпня 2017 року.

01.08.2017 року відповідачка ОСОБА_3 незаконно, всупереч побажанню позивача та дітей, вивезла останніх до України. При цьому, виїзд дітей за межі Російської Федерації на той час було обмежено.

Просив суд визнати незаконним вивезення на територію України та утримування на території України дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5. Повернути дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 до їх постійного місця проживання до Російської Федерації разом з батьком ОСОБА_1.

В подальшому позивачем змінено підстави позову шляхом їх доповнення. Згідно із доповненнями вказано, що позивач є громадянином Російської Федерації. З 18.02.2010 року позивач знаходився в шлюбі з відповідачем.

У позивача та відповідача в шлюбі народжені діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Діти народились в Російській Федерації і є громадянами цієї держави за правом народження, також це підтверджується закордонними паспортами дітей. До 01.08.2017 р. діти мешкали разом з батьком та матір'ю в Російській Федерації за адресою: АДРЕСА_1. Діти були зареєстровані і проживали все своє життя до викрадення за вказаною адресою відповідно до законодавства Російської Федерації.

27.05.2016 р. позивач разом з відповідачем та дітьми приїхав в Україну з метою відвідування батьків відповідача. 11.07.2016 р. позивач виїхав до Російської Федерації, оскільки в нього закінчувалась відпустка і йому потрібно було повертатися на роботу. Відповідач разом з дітьми залишилась в Україні на літо та домовившись з позивачем про повернення до початку осені. Але вже після цього відповідач невдовзі повідомила позивача, що відповідач з дітьми залишаються в Україні. При цьому, відповідач заздалегідь не повідомляла позивача про свій намір залишитись з дітьми в Україні і не погоджувала з позивачем наступне постійне проживання дітей в Україні. Таким чином, відповідач, нехтуючи правовими та моральними нормами, фактично викрала дітей шляхом їх насильницького утримання в Україні.

10.03.2017 р. позивач, відновлюючи свої порушені права, а також права дітей, маючи відповідний дозвіл від консульської установи Російської Федерації, разом з дітьми виїхав до Російської Федерації. Після повернення дітей в Російську Федерацію вони проживали разом з батьком, були влаштовані у дитячий садок, а ОСОБА_4 був зачислений до школи.

Крім того, 13.06.2017 р. позивач звернувся до Пить-Яхського міського суду Ханти- Мансійського автономного округу - Югри з позовною заявою про визначення місця проживання дітей. Однак суд, на підставі ухвали від 19.06.2017 р. повернув Позивачу позовну заяву, оскільки на той час в суді України вже розглядалося аналогічне питання за позовною заявою відповідача.

Не бажаючи витрачати зайві ресурси на правову допомогу в Російській Федерації, а також намагаючись піти на зустріч відповідачу і розглядати всі питання, пов'язані з дітьми в судах України, позивач не ініціював оскарження цієї ухвали суду, сконцентрувавши свою увагу на вихованні дітей.

01.08.2017 р. відповідач незаконно, всупереч побажанню позивача та дітей, на порушення заборони, встановленої законодавством Російської Федерації, вивезла їх до України. Незаконність вивезення дітей за межі Російської Федерації підтверджується, зокрема, тим, що УМВС Ханти-Мансійського автономного округу-Югри, за ініціативою позивача, ще 28.06.2017 р. письмово повідомив Прикордонну службу Федеральної служби безпеки Російської Федерації про те, що виїзд дітей за межі Російської Федерації обмежений без згоди батька. На момент викрадення дітей відповідач також мала громадянство Російської Федерації, а також постійне місце реєстрації та проживання в цій країні. До отримання громадянства Російської Федерації відповідач з 16.05.2012 р. мала в Російській Федерації дозвіл на проживання іноземного громадянина.

На цей час діти мешкають з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_2. При цьому, відповідачка не надає можливості позивачу спілкуватися з дітьми.

Вважає, що при вирішенні цієї справи слід врахувати ту обставину, що батьківщиною дітей, де маються звичне комфортне культурне оточення та середовище, є Російська Федерація. Також слід враховувати ту обставину, що відповідач грубо порушив норми законодавства та моралі не тільки по відношенню до позивача та державних установ, викравши дітей, але й по відношенню до самих дітей, оскільки вона різко вирвала їх зі звичного та комфортного культурного середовища, де вони прожили все життя.

Позивач також зазначив, що у разі залишення дітей в Україні йому буде значно тяжче зустрічатися з ними, оскільки він не є громадянином України, йому буде практично неможливо, виходячи з роду його діяльності, знайти в Україні роботу, яка б дозволяла утримувати дітей на належному рівні. Крім того, на проїзд від м. Пить-Ях до м. Запоріжжя позивач буде витрачати величезні грошові кошти, які б міг витрачати на утримання дітей. В той же час, відповідачу зручніше для спілкування з дітьми переїжджати до Російської Федерації, оскільки вона є громадянкою цієї країни і може без будь-яких перешкод проживати й працевлаштовуватись.

Просив суд визнати незаконним вивезення на територію України та утримування на території України дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2; повернути дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, до їх постійного місця проживання до Російської Федерації разом з батьком ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 рокув задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду про те, що діти разом з батьками до початку 2017 року проживали як на території України, так і на території Російської Федерації, не відповідає дійсності і суперечить матеріалам справи; судом проігноровано, що в липні 2016 року відповідачкою викрадено дітей та без згоди позивача залишено в Україні. Вважає, що розпочав процедуру повернення дітей через три місяці після їх викрадення, а отже суд зобов'язаний винести безальтернативне рішення про повернення дітей до країни проживання - Російської Федерації.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що з 27.05.2016 року по теперішній час відповідачка разом із дітьми постійно проживає в Україні, куди вони приїхали разом із позивачем. 19.03.2017 року саме позивач викрав дітей з місця їх постійного проживання, чим порушив вимоги розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району за №50 від 07.02.2017 року про визначення способів побачення з дітьми.

Від третьої особи - органу опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району надійшли пояснення, в яких зазначають, що згідно із висновком від 10.10.2018 року №2210/01-22/01 орган опіки та піклування заперечує щодо повернення дітей до країни проживання на підставі того, що малолітні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, комфортно почувають себе у своєму середовищі, бажають проживати в м. Запоріжжі та не мають бажання повертатися до Російської Федерації. Просять справу розглянути без участі представника органу опіки та піклування та прийняти рішення в інтересах дітей (т. 3 а.с.66).

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 надав до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просить розглянути апеляційну скаргу позивача за його відсутності, а також за відсутності представника позивача за наявними в цивільній справі матеріалами (т.3 а.с.72).

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено судом, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 лютого 2010 року по 23 травня 2017 року (т.1 а.с.10, т.2 а.с.195).

У вказаному шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_5. Місце народження обох дітей - м. Пить-Ях, Ханти-Мансійського автономного округу - Югра, Тюменської області Російської Федерації (т.1 а.с.11-12)

02 квітня 2015 року малолітнім ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було видано паспорти громадян Російської Федерації (т.1 а.с.71-72).

05 жовтня 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 зареєстровані громадянами України на підставі п. 4 ст. 14 Закону України «Про громадянство України» за клопотанням відповідачки як громадянки України (т.2 а.с.15, 16).

Виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, як вірно встановлено судом першої інстанції, подружжя разом з дітьми, для яких були створені належні умови проживання за обома адресами, до початку 2017 року проживало, як на території Російської Федерації (АДРЕСА_1) (т.1 а.с.73, 74, 75, 76, 77), так і на території України (АДРЕСА_2) (т.2 а.с.17, 18, 19, 20, 21, 22-23, 24, 34, 180).

Сторонами не заперечується, що 27 травня 2016 року вони за взаємною згодою разом із дітьми приїхали в Україну, де оселилися за адресою: АДРЕСА_2.

11 липня 2016 року позивач виїхав в Російську Федерацію, а позивачка разом із дітьми залишилася в Україні проживати за вищевказаною адресою.

Оскільки відповідачка відмовилася виїжджати разом із дітьми до Російської Федерації, розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №50р від 07.02.2017 року за заявою батька були встановлені побачення ОСОБА_1 із малолітніми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - за бажанням дітей спілкуватись з ним, під час перебування батька у м. Запоріжжя, щосуботи з 16:00 до 19:00 години, щонеділі з 10:00 до 17:00 години. Інші дні та час вирішувати за згодою між батьками(т.2 а.с.25, 58, 59).

19 березня 2017 року ОСОБА_1, порушивши порядок побачень із дітьми, за відсутності згоди ОСОБА_3, вивіз малолітніх дітей як громадян Російської Федерації до м. Пить-Ях (т.1 а.с.80-86, 100-103, 118).

Факт самочинного вивезення позивачем дітей в іншу країну підтверджується відповіддю Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради №К-49 від 21.04.2017 року на заяву ОСОБА_3 про порушення ОСОБА_1 встановленого порядку побачень із дітьми, а також листами Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області №06-75-17, 06-76-17 від 18.05.2017 року щодо заяви ОСОБА_3 про повернення дітей (т.2 а.с.26-28).

03.08.2017 року ОСОБА_3 без дозволу батька вивезла малолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з м. Пить-Ях як громадян України (т.2 а.с.57, 118).

Статтею 12 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) визначено, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв'язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

Приписами ст. 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція) встановлено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов'язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: особа, установа або інший орган, що піклується про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить обставини, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

Крім того, суд може відмовити також у поверненні дитини, якщо це суперечить основоположним принципам запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод, тобто підставою відмови у поверненні дитини є порушення публічного порядку - правопорядку держави, принципів і засад, які становлять основу існуючого в ній ладу і стосуються незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо (ст. 20 Гаазької Конвенції).

У цій статті йдеться про співвідношення публічного і приватного інтересів, межі втручання держави та її судової системи у відносини між приватними особами, що знаходяться у різних країнах, а також припустимість застосування іноземного закону на території іншої держави, оскільки пріоритетною метою будь-якої держави є захист національного порядку у відносинах, пов'язаних з іноземним елементом.

Тому при вирішенні питання щодо повернення дитини до країни позивача, суд повинен встановити, чи є обрана країна для поїздки дитини реально небезпечною для її життя і здоров'я через соціально-політичний, санітарно-епідемічний стан в цій країні: форма державного управління (диктатура, фашистський режим), проведення бойових дій, внутрішні воєнні та національно-релігійні конфлікти, кліматичні катаклізми, епідемії у країні позивача, особливості стану здоров'я дитини та сумісність його із кліматичними умовами країни позивача тощо).

Також, стаття 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року встановлює, що:

1. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

2. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 10 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що:

1. Відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сім'ї.

2. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. 3 цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Стаття 11 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

Отже, суд вирішує питання про повернення дитини з урахуванням зазначених вище винятків, коли у поверненні може бути відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що малолітні діти сторін з 27 травня 2016 року проживають із матір'ю в Україні за адресою: АДРЕСА_2. 19 березня 2017 року позивач самовільно вивіз дітей до Російської Федерації в порушення розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №50р від 07.02.2017 року, яким було вирішено спір між сторонами щодо участі батька у вихованні дітей.

Доказами, які є в матеріалах справи підтверджено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, відвідують навчальні заклади, згідно характеристик діти адаптувалися в соціумі, не відчувають труднощів сприйняття української мови та культурних традицій українського народу (т.2 а.с.31-33, 35-36, 182-183)

Згідно із висновком районної адміністрації по Хортицькому району про умови проживання малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 №Х-0383 від 11.09.2018 року для дітей створені належні умови для проживання разом із матір'ю ОСОБА_3 (т.2 а.с.180).

Згідно психологічного дослідження психоемоційного стану та визначення рівня адаптації до місця проживання в Україні неповнолітніх ОСОБА_5 і ОСОБА_4, проведеного КЗ «Запорізький обласний центр соціально-психологічної допомоги» ЗОР діти адаптувались за місцем проживання: Україна, м. Запоріжжя, та сприймають місце теперішнього проживання своїм домом, виявляють в майбутньому проживати в Україні у складі сім'ї - мати, брат, бабуся, дідусь. Переїзд дітей до Російської Федерації та розлука з матір'ю поставить під загрозу психологічне благополуччя дітей та призведуть до небажаних психічних проявів, що негативно впливатимуть на психічний розвиток дітей. (т.2 а.с.72-76, 211-212).

Згідно із консультативними висновками спеціаліста Медичного центру «ДИА сервіс» знаходження у більш теплому кліматі позитивно позначається на стані здоров'я неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т.2 а.с.70, 71)

Відповідно до висновку районної адміністрації по Хортицькому району Запорізької міської ради № 2210/01-22/01 від 10.10.2018 року, малолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 комфортно почувають себе у своєму середовищі, бажають проживати в м. Запоріжжі, наразі не мають бажання повертатися до Російської Федерації (т.3 а.с.2-3).

Крім того, колегією суддів враховано рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 грудня 2018 року у справі №334/2244/17, яким визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з їх матір'ю, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з найвищих інтересів дітей, оцінивши докази по справі у їх сукупності щодо адаптування дітей на новому місці перебування, їх заперечення проти такого повернення, правильно дійшов висновку про те, що підстав для повернення малолітніх дітей до країни батька не вбачається.

Отже, з урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є якнайкращим забезпеченням інтересів дітей, як на даний час, так і в майбутньому, дозволить уникнути психологічного травмування, пов'язаного знову зі зміною країни проживання, оточення, мови, звичаїв, тощо.

При цьому, слід зазначити про те, що на час розгляду справи в суді (позовну заяву зареєстровано 31.10.2017 року) діти перебували на території України більш ніж 1 рік, а тому при вирішенні питання про повернення дітей до країни батька слід враховувати обставини щодо наявності того, що діти прижилися у своєму новому середовищі.

При цьому, судом обґрунтовано взято до уваги, що у 2017 році діти перебували на території Російської Федерації трохи більше чотирьох місяців внаслідок незаконного вивезення позивачем малолітніх дітей. Весь інший час, з травня 2016 року по березень 2017 року, та з серпня 2017 року, вони знаходились на території України.

Доводи апелянта про неправомірне прийняття судом до уваги думки дітей, яким не виповнилося 10 років, щодо їх небажання повертатися до Російської Федерації, є неприйнятними.

Так, відповідно до положень статті 12 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Стаття 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року) зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Згідно з положеннями частини другої та третьої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини, а якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України».

Отже, дитина має право висловлювати свою думку з питань, що стосуються її життя, вік дитини значення не має, фактично враховується тільки здатність дитини розуміти ситуацію, яка склалася.

Судом першої інстанції враховано думки дітей при прийнятті рішення у сукупності з іншими доказами у справі, що відповідає положенням цивільного процесуального законодавства.

Будь - яких інших належних, допустимих та достатніх доказів для спростування висновків суду першої інстанції, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки та на законність рішення не впливають.

Відтак, з огляду на обставини справи, колегія суддів вважає, що судом всебічно й повно досліджено обставини справи, спір вирішено з дотриманням норм міжнародного та національного права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2018 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка