Дата документу 27.08.2019 Справа № 332/3001/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/3001/18 Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова Л.О.
Провадження № 22-ц/807/2153/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в особі Територіального сервісного центру 2341 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобов`язання повернути автомобіль,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в особі Територіального сервісного центру 2341 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобов`язання повернути автомобіль.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13 серпня 2014 року під час перебування у шлюбі сторонами було придбано спільне майно, а саме: автомобіль марки ВАЗ модель 210700, 2008 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_3 з державним номерним знаком НОМЕР_1 . Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року було розірвано шлюб між нею та відповідачем по справі ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у особистому користуванні відповідача ОСОБА_3

27 грудня 2016 року ОСОБА_3 без її погодження на відчуження спільного майна подружжя та не компенсувавши їй 1/2 частку вартості автомобіля відчужив його шляхом продажу та провів перереєстрацію на ОСОБА_4 в територіальному сервісному центрі 2341 Регіонального сервісного центру МВС у Запорізькій області.

Вважала, що договір купівлі-продажу автомобіля від 27.12.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , є недійсним, оскільки наявність її письмової згоди була обов`язковою, автомобіль підлягає саме поверненню, а не стягненню з ОСОБА_3 частини його вартості.

На підставі зазначеного просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ марки 210700, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27 грудня 2016 року; скасувати державну реєстрацію вищезазначеного автомобіля, проведену територіальним сервісним центром 2341 на ім`я ОСОБА_4 та зобов`язати ОСОБА_4 повернути спірний автомобіль в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_3 на її користь судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на придбання спірного автомобіля під час перебування у шлюбі, вихід судом за межі позовних вимог, обов`язковість наявності її згоди на продажу автомобіля, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає даним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний автомобіль відповідачем було придбано за особисті кошти під час фактичного припинення шлюбних відносин, а тому вказане майно не набуло правового режиму спільного майна подружжя.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі (земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення), обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України, пункт 1 частини першої статті 4, частина перша статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Матеріалами справи підтверджується, що 03 листопада 2012 року між сторонами у справі було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.10).

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідача аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

13 серпня 2014 року ОСОБА_3 придбав автомобіль ВАЗ 210700-20, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_1 на підставі Довідки-рахунку серії НОМЕР_4 від 13 серпня 2014 року.

27 грудня 2016 року вказаний транспортний засіб було перереєстровано на ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 27 грудня 2016 року №2341/2016/262998, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Таким чином, спірний автомобіль був набутий відповідачем під час шлюбу з позивачем.

Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За приписами частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Посилання ОСОБА_3 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 04 листопада 2015 року не може бути прийнято до уваги, оскільки вказаним рішенням не встановлювався факт окремого проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з дати реєстрації шлюбу, мотивувальна та резолютивна частини рішення суду таких висновків не містять, а тому обставина окремого проживання підлягає доказуванню саме відповідачем (т. 1 а.с. 11-12).

ОСОБА_3 не надано ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю.

Відсутність судового рішення про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_3 підтверджує, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/507/17.

Таким чином висновок суду першої інстанції про те, що спірний автомобіль не набув правового режиму спільного майна подружжя, є помилковим.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ марки 210700, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 27 грудня 2016 року.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання ОСОБА_4 повернути автомобіль у спільну сумісну власність її та ОСОБА_3 та щодо скасування державної реєстрації автомобіля на ім`я ОСОБА_4 . колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 03 травня 2018 року у справі №755/20923/14-ц.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відсутні правові підстави для витребування спірного автомобіля у ОСОБА_4 , оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_4 повернути спірний автомобіль в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації вищезазначеного автомобіля, проведеної територіальним сервісним центром 2341 на ім`я ОСОБА_4 , не підлягають задоволенню оскільки не належить до компетенції суду, який не вправі втручатись в діяльність суб`єктів владних повноважень, або підміняти їх.

Підстави для перереєстрації транспортного засобу визначено в Абз.2 п.35 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації, зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року.

На підставі зазначеного, рішення суду першої інстанції згідно з п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в особі Територіального сервісного центру 2341 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобов`язання повернути автомобіль в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ марки 210700-20, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , від 27 грудня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в іншій частині позов підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2019 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Головний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в особі Територіального сервісного центру 2341 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та зобов`язання повернути автомобіль задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля ВАЗ марки 210700-20, 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , від 27 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 30 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: