КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий у 1-й інстанції - Ул`яновська О.А.
№22-ц/824/1511/2019 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №759/3772/16-ц
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що за умовами договору позики від 18.03.2013 року відповідач отримав від нього в борг 100 000 грн. та зобов'язався їх повернути до 1.04.2014 року.

Разом з тим, ОСОБА_3 зобов'язання за договором позики не виконав та грошові кошти не повернув, тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав заяву про збільшення позовних вимог в якій просив стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості у розмірі 221 211 грн., з яких: 100 000 грн. сума боргу за договором позики від 18.03.2013 року, 11 1118 грн.00 коп. - інфляційні збитки, 10 093 грн. - 3 % річних.

Рішенням Святошинського районного суду від 11 вересня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 221 211 грн. та суму судового збору у розмірі 2 212 грн. 11 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції помилково пораховано кількість днів прострочення, а саме 1228 днів замість 1197 днів та, відповідно, невірно обраховано інфляційні втрати та 3% річних.

Суд зобов'язаний був належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за договором, оцінити його, і навести в рішенні свій розрахунок, чого не було зроблено.

Також зазначає, що заява про збільшення позовних вимог подана з пропуском строку позовної давності, на що неодноразово вказував його представник в суді першої інстанції.

Таким чином, суд зобов'язаний був застосувати строк позовної давності та у зв'язку з пропуском цього строку відмовити в задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

ОСОБА_3 в судове засідання не з&quсу;явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення йому поштового відправлення 09.11.2018 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_4, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 18.03.2013 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір позики, відповідно умов якого відповідач отримав у позику від позивача готівкою 100 000 грн. 00 грн. та зобов'язався повернути в строк до 01.04.2014 (а.с. 3).

Згідно пункту 5 Договору, договір вважається укладеним з моменту фактичної передачі коштів, що відбулась на момент підписання цього договору.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення боргу в сумі 100 000 грн., ОСОБА_4 посилався на невиконання відповідачем обов'язку щодо повернення грошових коштів у передбачений договором строк.

Задовольняючи вимогу про стягнення боргу в сумі 100 000 грн., суд першої інстанції виходив зі встановлення наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позикита того, що на час звернення до суду, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, при цьому вказаний термін повернення коштів минув.

Рішення суду в цій частині ОСОБА_3 не оскаржується та набрало законної сили.

Також ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача кошти, передбачені ст. 625 ЦК України.

Задовольняючи вимогу про стягнення інфляційних втрат та 3% річних суд виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі, виходячи з наступного.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, судом вірно зауважено, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме, зокрема суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та три проценти річних від простроченої суми.

За умовами п.2 договору позики, повернення позиченої суми коштів повинно бути здійснено позичальником в термін до 01 квітня 2014 року в повному обсязі.

Встановлено, що в термін до 01.04.2014 року ОСОБА_3 суму позики не повернув.

Отже, період прострочення, за який здійснюється нарахування 3% річних та інфляційних втрат, розпочинається з 01.04.2014 року.

З огляду на те, що позивачем, згідно заяви про збільшення позовних вимог, розраховано 3% річні та інфляційні втрати по 11.08.2017 року, та позовні вимоги ним більше не уточнювалися, тому періодом нарахування зазначених вище коштів є період з 01.04.2014 року по 11.08.2017 року.

У періоді з 01.04.2014 року по 11.08.2017 року кількість днів прострочки складає 1228 днів, як зазначено позивачем та судом першої інстанції.

Доводи відповідача про те, що кількість днів прострочки складає 1197 днів не відповідають дійсності, оскільки з доданого до апеляційної скарги калькулятора розрахунку дат вбачається, що 1197 днів це період з 01.04.2014 року по 11.07.2017 року, тоді як за період з 01.04.2014 року по 11.08.2017 року - кількість днів становить 1228.

Також колегія суддів не бере до уваги розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, наданий відповідачем, оскільки він не вірно обрахований, а саме період прострочення зазначено з 01.10.2014 року по 01.07.2017 року, тоді як вірним є період з 01.04.2014 року по 11.08.2017 року.

Згідно наданого позивачем розрахунку за період з 01 квітня 2014 р. по 11 серпня 2017 р. (1228 днів) 3 % річних становить 10093 гр., сума боргу з урахуванням індексу інфляції складає 111 118 грн.

Відповідачем не спростовано розрахунок позивача належними та допустимими доказами.

Не є підставою для скасування рішення суду доводи ОСОБА_3 про те, що заява про збільшення позовних вимог подана з пропуском строку позовної давності, на що неодноразово вказував його представник в суді першої інстанції, тому суд зобов'язаний був застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат виходячи з наступного.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стяттею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначаючи в апеляційній скарзі про пропуск строку позовної давності до зазначених вище вимог відповідачем не враховано наступне.

У відповідності з частинами 2,3 ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як убачається з матеріалів справи, позика мала бути повернута до 01.04.2014 року. З позовом про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_4 звернувся 14.03.2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Заяву про збільшення позовних вимог подано 11.08.2017 року.

За правилом ст. 264 ЦК Українипозовна давність переривається у разі якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Скориставшись своїм правом, позивач, в межах позовної давності, пред'явив вимогу про стягнення основного боргу, тим самим, перервав позовну давність до вимог, які є пов'язаними зі стягненням боргу та на які він має право, зокрема до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Ураховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача окрім основної суми боргу також трьох відсотків річних у сумі 10 093 грн. та 111 118 грн. інфляційних втрат.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити беззадоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 11 вересня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 січня 2018 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва