ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року м. Чернівці

справа № 723/3500/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Собчук І.Ю.

позивач ОСОБА_1

відповідач Відділ освіти Красноїльської селищної ради

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Дедик Н.П.

встановив:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Просив:

- скасувати наказ Відділу освіти Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області «Про звільнення ОСОБА_1І.» від 31 серпня 2018 року №38-К;

- поновити його на посаді директора Красноїльської гімназії Красноїльської селищної ради Сторожинецького району Чернівецької області з 1 вересня 2018 року;

- стягнути з відповідача на користь позивача різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи в сумі 11 480 гривень 64 копійки за період з 1 вересня 2018 року по 30 вересня 2018 року.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини 3 статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до частини 2 статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз'яснень, які викладені в пунктах 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року, №9 при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв'язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).

Контракт є особливою формою трудового договору і укладається він, коли його застосування відповідає законодавству (ст.21 КЗпП).

Власник або уповноважений ним орган може вимагати від працівника, який працює за трудовим договором, укладення контракту тільки в тому разі, коли він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом (наприклад, керівники підприємств). Порушення цих вимог може бути підставою для визнання відповідно до ст.9 КЗпП недійсними умов праці за контрактом, які погіршують становище порівняно з законодавством України.

Оскільки згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був призначений на посаду директора Красноїльської гімназії на підставі контракту №41 на період з 1 вересня 2014 року по 31 серпня 2018 року (а.с.9-11).

Відповідно до наказу відділу освіти Красноїльської селищної ради від 31 серпня 2018 року, №38-К ОСОБА_1 звільнено з посади директора Красноїльської гімназії відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту) з 1 вересня 2018 року, залишивши на посаді вчителя фізики та трудового навчання даної школи (а.с.8).

Згідно довідки Красноїльської гімназії від 7 вересня 2018 року, №82 вбачається, що ОСОБА_1 працював вчителем технології (а.с.63).

Згідно довідки Красноїльської гімназії від 29 вересня 2018 року, №125 вбачається, що ОСОБА_1 працює вчителем трудового навчання (а.с.96).

З довідки Відділу освіти Красноїльської селищної ради від 17 жовтня 2018 року №306 вбачається, що враховуючи те, що 1 вересня 2018 року був вихідним днем, навчальний процес у школах Красноїльської селищної ради розпочався з 3 вересня 2018 року. Оплата праці вчителям проводилася з 3 вересня 2018 року згідно табелю обліку робочого часу ОСОБА_1 з 3 вересня 2018 року оплату праці як директор не отримував, йому нараховувалась оплата як вчителю (а.с.97).

Згідно контракту від 1 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_1 призначається на посаду директора Карноїльської гімназії на строк з 1 вересня 2014 року по 31 серпня 2018 року (а.с.9).

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами наявні строкові трудові правовідносини і спір підлягає вирішенню на підставі правових норм, що регулюють умови трудового договору з визначеним строком з врахуванням умов контракту.

Згідно зі статтею 235 КЗпП України підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав. Тому поновлено на роботі може бути лише працівника, якого звільнено незаконно, з порушенням процедури звільнення чи за межами підстав, передбачених законом чи договором або за відсутності підстав для звільнення.

У разі якщо працівника звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення, підстав для поновлення працівника немає.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що ОСОБА_1 було звільнено обґрунтовано, з додержанням процедури звільнення та підстави для поновлення його на роботі відсутні.

За таких обставин не підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення на користь позивача різниці в заробітній платі , яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Аргументи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що відповідач уклав з позивачем контракт як строковий трудовий договір без жодних правових підстав, оскільки законодавством не передбачено укладення строкового трудового договору, внаслідок чого суттєво погіршено його правове становище порівняно з законодавством України.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про загальну середню освіту» законодавство України про загальну середню освіту базується на Конституції України і складається з Закону України «Про освіту» та інших нормативно-правових актів та міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується

Трудові відносини у системі загальної середньої освіти до 28 вересня 2017 року, тобто на момент виникнення спірних правовідносин, регулювалися Законом України від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту», який втратив чинність у зв'язку з прийняттям Верховною Радою України у новій редакції Закону України від 05 вересня 2017 року № 2145-VIII «Про освіту».

У частині четвертій статті 20 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту» передбачено, що керівники навчальних закладів, що є комунальною власністю, призначаються органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері освіти, відповідними обласними, міськими, районними органами управління освітою за попереднім погодженням з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Статтею 54 Закону України від 23 травня 1991 року № 1060-ХІІ «Про освіту» визначено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. При цьому перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 200 року № 963 посада директора загальноосвітнього навчального закладу належить до посад педагогічних працівників.

Згідно з частинами першої і другої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про загальну середню освіту» призначення на посаду та звільнення з посади керівника державного та комунального загальноосвітнього навчального закладу здійснює відповідний орган управління освітою.

Згідно з пунктами 3-5 Положення про загальноосвітній навчальний заклад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 серпня 2010 року № 778 (далі - Положення № 778), загальноосвітній навчальний заклад (далі - заклад ) у своїй діяльності керується Конституцією України, Законами України «Про освіту», «;Про загальну середню освіту», іншими законодавчими актами України, постановами Верховної Ради України, актами Президента України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, Кабінету Міністрів України, наказами МОН, інших центральних органів виконавчої влади, рішеннями місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, цим Положенням та Статутом такого закладу.

Відповідно до пункту 93 Положення № 778 керівник державного та комунального закладу і його заступники призначаються на посаду та звільняються з посади відповідним органом управління освітою згідно із законодавством.

Отже вищевказаними нормами матеріального права передбачалось укладення з директором загальноосвітнього навчального закладу контракту.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією , яку Верховний Суд виклав в постанові від 5 вересня 2018 року у справі № 297/1656/17.

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали контракт, на підставі якого ОСОБА_1 був призначений на посаду директора гімназії, виконував роботу за даною посадою протягом строку, на який укладався контракт, що свідчить про його згоду з умовами такої форми трудового договору та строковий термін, контракт ним не оспорювався, вимоги про визнання його недійсним в тому числі в частині визначення строку не пред'являлися.

Безпідставним є аргумент апеляційної скарги про те, що контракт, який був укладений з позивачем не відповідає вимогам статті 9 КЗпП України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення статті 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Такий правовий висновок Верховний Суд виклав у своїх постановах від 22 жовтня 2018 року у цивільній справі №755/10628/16-ц, 16 травня 2018 року у справі № 759/19440/15.

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про те, що згідно умов контракту останнім робочим днем був 31 серпня 2018 року. Однак згідно з оскаржуваного наказу його звільнено з посади з 1 вересня 2018 року, тобто після закінчення строку трудові відносини фактично тривали і відповідно до ст.39-1 КЗпП дія цього трудового договору фактично вважається продовженою на невизначений строк.

Відповідно до пункту 6.4 трудового контракту від 1 вересня 2014 року № 41 сторони за взаємною згодою не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення мають визначити: контракт припиняється, продовжується або укладається на новий термін.

Отже продовження строку дії контракту є правом сторін за умови коли обидві сторони не заперечують проти цього. Оскільки відповідач заперечує проти продовження трудових відносин із позивачем, то підстави для продовження дії строкового трудового договору (контракту) або укладення нового - відсутні.

Закінчення строку трудового договору (контракту) припиняє трудові відносини тоді, коли вимогу про звільнення заявила одна з сторін трудового договору - працівник чи власник або уповноважений ним орган. При такому волевиявленні однієї зі сторін друга сторона не може перешкодити припиненню трудових відносин.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що до закінчення строку дії контракту відповідно до передбачених ним умов сторонами угода про його продовження не укладалася, відповідачем в останній день дії контракту, а саме 31 серпня 2018 року був виданий наказ про звільнення позивача з посади директора гімназії.

Отже, підстав вважати, що трудові відносини між сторонами продовжені на невизначений строк не має.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у своїй постанові від 22 жовтня 2018 року у цивільній справі №755/10628/16-ц.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 9 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складання повної постанови 18 січня 2019 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна