Ухвала

Іменем України

14 січня 2019 року

м. Київ

справа № 461/10818/15

провадження № 61-46143ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_4, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулима Надія Богданівна, про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання договорів недійсними,

В с т а н о в и в:

У жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що квартира АДРЕСА_2 30 грудня 1998 року була набута нею, її покійним чоловіком ОСОБА_9 та сином ОСОБА_10 в спільну сумісну власність, внаслідок приватизації квартири, а після смерті чоловіка, його 1/3 частку в квартирі в порядку спадкування за законом отримала вона, її син ОСОБА_10 та дочка ОСОБА_6 Таким чином, вона стала власником 4/9 частини квартири, ОСОБА_10 - власником 4/9 частини квартири, а ОСОБА_6 власником 1/9 частини вказаної квартири.

17 липня 2006 року між нею та її дочкою ОСОБА_6 укладено договір дарування 4/9 частини квартири, який ОСОБА_5 просила визнати недійсним, оскільки не мала на меті укладати такий договір та вважала, що укладає договір довічного утримання.

Крім того, ОСОБА_5 просила суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу належної її сину 4/9 частини квартири, укладений 11 травня 2007 року від його імені на підставі довіреності ОСОБА_6 з її чоловіком ОСОБА_7, оскільки це був фіктивний правочин, укладений між чоловіком та дружиною з метою зосередження права власності на всю квартиру в межах однієї сім'ї та без проведення реального розрахунку (оплати) за отримане майно, та з порушенням переважного права позивача, як співвласника, на купівлю відчужуваної частки в праві спільної часткової власності.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою АДРЕСА_1. У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 червня 2016 року зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування 4/9 частини спірної квартири та визнання права власності на дану частину квартири оскаржувала в апеляційному порядку ОСОБА_5

Постановою апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування 4/90 частки квартири скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

17 жовтня 2018 року ОСОБА_4, яка є правонаступником ОСОБА_5, надіслала засобами поштового зв'язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року.

В касаційній скарзі ОСОБА_4 просить суд касаційної інстанції оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, не взято до уваги всі обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваної постанови апеляційного суду вбачається, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 73,30 кв., яка на момент укладення оспорюваного договору дарування від 17 липня 2006 року належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

За договором дарування 4/9 частини спірної квартири ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6

За договором купівлі-продажу 4/9 частини квартири, укладеним ОСОБА_10, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_6, та ОСОБА_7, останній купив належну на праві власності ОСОБА_10 частку в спірній квартирі.

На момент укладення оспорюваного договору дарування у власності ОСОБА_5 була ще одна квартира на АДРЕСА_1, яку вона подарувала своїм онукам ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на підставі договору дарування квартири від 18 червня 2009 року.

Крім того установлено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 виповнилось 72 роки і жодного доказу на підтвердження обставин, що в силу свого віку та стану здоров'я вона потребувала стороннього догляду та піклування нею не надано.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина друга статті 719 ЦК України).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання договору дарування недійсним, оскільки ОСОБА_5 маючи вищу освіту та ознайомившись з текстом договору дарування не могла помилитися щодо правової природи оспорюваного правочину і нею не надано доказів незадовільного стану здоров'я та потреби у сторонньому догляді, а навпаки установлено, що стан її здоров'я дозволяв працювати впродовж більше п'яти років після укладення оспорюваного договору на посаді викладача по класу фортепіано. Тому обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_5 мала на меті укладення саме договору дарування, а не договору довічного утримання.

Крім того, після укладення договору дарування ОСОБА_5 залишилась проживати та була зареєстрована у спірній квартирі, і користувалась нею вже не як власник, а як член сім'ї нових власників вказаної квартири.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваної постанови апеляційного суду та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності.

За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України,

Ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_4, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - державний нотаріус Першої Львівської державної нотаріальної контори Сулима Надія Богданівна, про усунення перешкод у користуванні житлом та визнання договорів недійсними.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити ОСОБА_4.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська