ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа № 645/1425/19

Провадження № 22-ц/818/4733/19

03 грудня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого Сащенко І.С.,

суддів Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря - Іманвердізаде А.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року (суддя Горпинич О.В.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні орендованим майном шляхом виселення, -

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні орендованим майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_5 за договором найму (оренди) квартири від 18.02.2019 року передав ОСОБА_1 у строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 41,0 кв.м, загальною площею 59,2 кв.м., а остання прийняла та зобов`язалася своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендодавцю орендну плату за користування предметом оренди в установлені договором порядку та строки.

Разом з цим, позивач безпідставно позбавлена можливості вільно і безперешкодно володіти та користуватися орендованою квартирою, оскільки в цій квартирі проживають колишні її власники ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на ті самі обставини, що і під час подання позову.

Правом на надання відзиву сторони по справі не скористалися.

Вислухавши доповідь судді, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із їх недоведеності.

Колегія суддів з таким висновком погоджується, оскільки він відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Встановлено, що 18.02.2019 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 41,0 кв.м., загальною площею 59,2 кв.м. Строк найму (оренди) за Договором розпочинається з моменту підписання сторонами 18 лютого 2019 року, складає 2 (два) роки та спливає 17 лютого 2021 року (а.с. 7-8).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 71758701 від 29.10.2016 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 41,0 кв.м., загальною площею 59,2 кв.м. належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі Іпотечного договору, посвідченого 27.09.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за реєстровим № 3058, Договору про відступлення права вимоги, посвідченого 17.06.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 878, Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32008191 від 24.10.2016, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. (а.с. 12-14). Підстава виникнення іпотеки договір позики від 27.09.2010 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с. 9-10).

Відповідачі не зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційними довідками з реєстру територіальної громади міста Харкова (а.с. 29. 30, 31), відомостей про втрату ними права користування зазначеним житловим приміщенням суду не надано.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 1 ст. 319 ЦК передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном (в даному випадку квартирою) на свій розсуд. Так, власник квартири чи будинку може надати право користування цим житлом як членам своєї родини, так і будь-яким іншим особам.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 , як власник спірної квартири, відповідно до Договору найму (оренди) квартири від 18.02.2019 року, передав ОСОБА_1 у строкове платне користування квартиру АДРЕСА_1 .

За змістом п.2.1 договору предмет оренди вважається переданим орендарю безпосередньо в момент складення цього договору.

Таким чином, підписуючи вказаний договір ОСОБА_1 погодилась з його умовами та вважається такою, що прийняла предмет оренди. Жодних недоліків предмету оренди, наявність речей інших осіб або їх присутність в квартирі позивачем не було встановлено, що й стала підставою для укладення договору.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що відповідачі за адресою зазначеної вище квартири не зареєстровані.

Жодних доказів їх проживання у цій квартирі позивачем не надано.

Також позивачем не доведено, що будь-які особи проживають у найманій квартирі, користуються нею та чинять перешкоди для її вселення.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95, ст.80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

До того ж, відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Із аналізу вказаних норм вбачається, що право виселення колишніх мешканців із займаного житла належить виключно власнику цього майна.

Також не можуть бути вселені у приміщення в примусовому порядку особи, які не є власниками або членами сім`ї власника нерухомого майна.

Право користування житлом у орендаря виникає виключно на підставі договору, тому захист цього права може здійснюватися виключно у спосіб, пербачений законом для договірних відносин, зокрема шляхом розірвання договору оренди.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст.375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І.Овсяннікова

І.П. Коваленко