Справа № 500/4238/18
Провадження № 2/500/238/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2019 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Адамова А.С.,

за участю секретаря - Нікітіної Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності, та за позовом третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, якими (з урахуванням уточнення.) просить: визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - автогаражу АДРЕСА_1 укладений 30.04.2002 року між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_1; визнати за нею право власності на 3/4 частин вказаного автогаражу.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що з 08.08.1970р. був зареєстрований шлюб між нею та її чоловіком ОСОБА_5. За спільне життя з чоловіком, 30.04.2002р. вони купили автогараж АДРЕСА_1 у подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2, право власності на який було зареєстровано на ОСОБА_3 в Ізмаїльському МБТІ 07.08.1995р. реєстр №3-156. Позивач з чоловіком виплатили повну суму вартості гаража відповідачам, про що було складено розписку, гараж став їх власністю на підставі нотаріального договору міни від ОСОБА_6 (гараж був обміняним на меблі «Альбина», яка буда власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.). ОСОБА_5 07.05.2002р. вступив до членів кооперативу. Тобто, зазначений гараж є майном, набутим подружжям за час шлюбу, їх спільною сумісною власністю. В подальшому вони збиралися оформити угоду нотаріально. Але ж, шлюб між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано, та останній виїхав за межі країни, зв'язку з ним немає. ІНФОРМАЦІЯ_1. помер її чоловік ОСОБА_5 Після його смерті залишилось спадкове майно, зокрема, 1/2 частина автогаражу АДРЕСА_1. Заповіт ОСОБА_5 не залишав. Вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка та спадщину прийняла шляхом постійного проживання зі спадкодавцем. Іншій спадкоємець за законом першої черги - син ОСОБА_4 спадщину після смерті батька теж прийняв у зв'язку з фактичним проживанням зі спадкодавцем. Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Ухвалами суду від 24.07.2018 року, 30.10.2018 року витребувано від Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5.

Ухвалою суду від 18.12.2018 року витребувано від приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. копію спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5.

15.01.2018 року до суду від третьої особи ОСОБА_4 надійшла позовна заява про визнання за ним права власності в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 1/4 частину автогаражу АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 15.01.2019 року позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, свої позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, визнав позовні вимоги третьої особи ОСОБА_4 та не заперечував проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2, сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_3, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, а також через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області https://iz.od.court.gov.ua/sud1510/, про причину неявки суд не повідомив.

Третя особа, сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про визнання позову ОСОБА_1, підтримання своїх позовних вимог та розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно договору міни від 06.02.1995р., посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т.І. в реєстрі №1/514, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №3/158 від 07.08.1995р., власником гаража АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_3.

Дана інформація підтверджена листом КП «Ізмаїльське МБТІ» від 27.08.2018 за №1262.

Згідно розписки від 30.04.2002р. ОСОБА_5, ОСОБА_1 купили у ОСОБА_3, ОСОБА_2 гараж АДРЕСА_1. ОСОБА_3, ОСОБА_2 отримали від подружжя ОСОБА_5, ОСОБА_1 повну суму за вартість гаражу, гараж був переданий у власність подружжя ОСОБА_1 із зобов'язанням ОСОБА_5 вступити до членів авто кооперативу та протягом двох місяців оформити договір купівлі-продажу нотаріально.

Згідно довідки автомобільного товариства «Респект» за №8 від 11.06.2018р., з 07.05.2002р. ОСОБА_5 являється членом автотовариства «Респект» власником гаражу НОМЕР_4, що підтверджено також квитанцією від 07.05.2002 №443 до прибуткового касового ордеру про сплату ОСОБА_5 вступного внеску, та технічним паспортом на вищезазначений гараж, у якому було здійснено виправлення старого запису та ОСОБА_5 було вписано як власника гаражу.

Відповідно до ст.ст. 128, 224, 227 ЦК УРСР (1963 рік), діючого на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Згідно ст.ст. 328, 334, 655, 657 ЦК України, діючого на час розгляду справи, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності визнається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.4., 1.7., 1.9 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 09.06.98 року № 121, Інструкція визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні. Державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюється на підставі правовстановлюючих документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Пунктом 2 Інструкції визначений порядок здійснення державної реєстрації, підпунктом 2.1.д) якого зазначено, що на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційний напис.

Згідно до вимог статті 47 ЦК УРСР (1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З оглядом на вищевказане, враховуючи, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне виконання договору, суд визнає вищевказаний договір дійсним. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення договорів не вимагається.

Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Частиною 1 ст.60 СК України передбачено, що майно, придбане подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба та т.п.) самостійного заробітку (доходу). Частиною 3 ст. 61 СК України встановлено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд приймає до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, оскільки вказане майно у вигляді гаражу придбане в період шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, суд вважає, що вказаний гараж є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, позивачу належить 1/2 частина автогаражу АДРЕСА_1.

Як вбачається із матеріалів справи, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано 08.05.2002р., що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 від 08.05.2002. Контактного зв'язку з ОСОБА_3 немає та місце його проживання позивачу невідоме.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6, виданого 28.08.2017 року Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_5, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить, зокрема 1/2 частина автогаражу АДРЕСА_1.

За життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіт не залишав, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №53881862 від 31.10.2018року.

Позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом першої черги після смерті чоловіка ОСОБА_5 та спадщину після чоловіка прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою на день його смерті, час відкриття спадщини, що підтверджено довідкою Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1556 від 17.09.2018р.

Іншій спадкоємець за законом першої черги - син ОСОБА_4 спадщину після смерті батька прийняв шляхом спільного проживання зі спадкодавцем за однією адресою на день його смерті, час відкриття спадщини, що підтверджено довідкою Кислицької сільської ради Ізмаїльського району Одеської області за №1556 від 17.09.2018р.

Іншій спадкоємець за законом першої черги - син ОСОБА_4 спадщину після смерті батька не прийняв, оскільки спільно зі спадкодавцем не проживав, заяву про прийняття спадщини до нотаріуса в установлений законом строк не подавав. Суду надав письмову заяву про те, що на спадковий гараж не претендує.

Осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

На звернення позивача та третьої особи до приватного нотаріуса Ізмаїльського районного нотаріального округу Головного територіального управління юстиції в Одеській області Веліксар Т.І. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті чоловіка, письмовою відповіддю за №744/02-14 від 20.11.2018р., їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку з тим, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкове майно, який необхідний для оформлення спадщини та реєстрації на підставі п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Належність спадкодавцю майна, про яке зазначає позивач у позовній заяві, підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, на думку суду, з огляду на встановлене позивач та третя особа обґрунтовано вимагають визнання за ними права власності на вказане майно.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_4 підлягають задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3; місце проживання: АДРЕСА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5), третя особа ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2; місце проживання: АДРЕСА_6; ідентифікаційний номер НОМЕР_3), про визнання договору купівлі-продажу нерухомості дійсним та визнання права власності, задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна - автогаражу АДРЕСА_1 укладений 30.04.2002 року між ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/4 частин автогаражу АДРЕСА_1.

Позов третьої особи з самостійними вимогами щодо предмету спору ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину автогаражу АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 16.01.2019р.

Суддя: А.С. Адамов