ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

справа № 640/3418/16-ц

провадження № 22ц/818/381/19

14 січня 2019 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А.О.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3

треті особи: ОСОБА_4, Карташова Світлана Іванівна, Ковальчук Сергій Павлович

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року (суддя Бородіна Н.М.)

по справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Карташова Світлана Іванівна, Ковальчук Сергій Павлович про визнання недійсними правочинів, скасування державної реєстрації, -

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, Карташова С.І., Ковальчук С.П., в якому з урахуванням уточнень просила:

- визнати недійним договір позики, укладений 23.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., реєстраційний №1074;

- визнати недійсним іпотечний договір, укладений 23.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., реєстраційний №1076.

- визнати недійним договір про внесення змін та доповнень №1 до договору позики від 23 квітня 2014 року, укладений 08.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., реєстраційний №885.

- визнати недійним Договір про внесення змін та доповнень №1 до Іпотечного договору від 23 квітня 2014 року, укладений 8 травня 2015 року між ОСОБА_2 як іпотекодержателем та ОСОБА_1 як іпотекодавцем, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., реєстраційний №887.

- визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію прав власності на спірну квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі оспорюваного Іпотечного договору, здійснену 30 травня 2016 року приватним нотаріусом КМНО Ковальчук С.П.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що під тиском свого колишнього чоловіка ОСОБА_3 підписала оспорювані договори позики та іпотеки, грошей за договором позики не отримувала, договори є фіктивними, тому на підставі ст.ст. 231, 234 ЦК України підлягають визнанню недійсними. Також підлягає скасуванню державна реєстрація за ОСОБА_2 предмету іпотеки.

Відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились.

Треті особи - ОСОБА_4, Карташова С.І., Ковальчук С.П. у судове засідання не з'явилися.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довела відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, крім того позивачем не було надано доказів укладення договорів під впливом обману чи насильства.

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати.

Скарга мотивована неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи; порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що вона передала квартиру в заставу у зв'язку зі здійсненням на неї психологічного тиску з боку чоловіка, та ця квартира є її єдиним житлом.

Правом на надання відзиву відповідачі не скористались.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Матеріалами справи встановлено, що 23.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І., реєстраційний №1074.

Згідно положень п. 1 вказаного договору позики позикодавець передав у власність позичальників, а позичальники прийняли солідарно грошові кошти в сумі 605 120,00 гривень, що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 49 600,00 доларів США. Позичальники зобов'язалися повернути солідарно позикодавцю грошові кошти не пізніше 23.04.2015 року.

В забезпечення виконання зобов'язання 23.04.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І., реєстраційний №1076, за умовами якого ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

08.05.2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ОСОБА_3 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до договору позики від 23.04.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріальної о округу Карташовою С.І., реєстраційний №885.

У відповідності з п.1 договору від 08.05.2015 року про внесення змін та доповнень №1 до договору позики від 23.04.2014 року, пункт 1 договору позики викладено в наступній редакції: "При укладенні цього договору позикодавець передав у власність позичальників, а позичальники прийняли грошові кошти в розмірі 125 810,00 гривень, що на момент укладення договору складає за згодою сторін в еквіваленті 5 470,00 доларів США. Загальна сума боргу за цим договором та договором позики становить 1 266 610,00 гривень, що на момент укладення договору складало за згодою сторін еквівалент 55 070,00 доларів США по існуючому комерційному курсу на час повернення грошей не пізніше 23 жовтня 2015 року.

В цей же день 08.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до іпотечного договору від 23.04.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., реєстраційний №887.

Також 08.05.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до якого ОСОБА_4 поручився перед кредитором за виконання позичальниками умов договору позики від 23.04.2014 року в редакції відповідно до додаткової угоди до Договору позики №1 від 08.05.2015 року.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 12.01.1999 року, виданого Виконавчим комітетом Харківської міської ради, реєстраційний №1696, та на підставі договору дарування частини квартири від 29.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Алейніковою Л.П., реєстраційний №2089 позивач є власником предмета іпотеки - трикімнатної квартири АДРЕСА_1

Згідно статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Відповідно до статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частин 3 та 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

За положеннями вказаної норми фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають іншу мету, ніж ту, що передбачена правочином.

Для визнання правочину фіктивним має бути встановлена наявність умислу в усіх сторін правочину, при цьому саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані правочини укладені ОСОБА_1 без наміру створення обумовлених ними правових наслідків, позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Проте посилання ОСОБА_1 на те, що укладення вказаних договорів було вчинено внаслідок психологічного тиску та погроз насильства з боку її колишнього чоловіка ОСОБА_3 не знайшли свого підтвердження, оскільки доказів щодо цього матеріали справи не містять, таких не було надано і в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи та мотиви апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко