Провадження № 2/522/7860/19
УХВАЛА

04 грудня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.

за участі секретаря судового засідання Вадуцкої В.І.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Одесі без виклику сторін заяву позивача про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування збитків у розмірі 451 584, 00 грн..

Ухвалою суду від 29.11.2019 року провадження у справі було відкрито.

Разом із позовом позивач заявив до суду клопотання, згідно якого просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на наступне нерухоме майно:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці ОСОБА_2 ;

- квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 .

В обґрунтування поданої заяви посилалась на те, що нею подано позов про відшкодування відповідачами збитків, який обґрунтовано тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2015 року вона придбала у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 . Проте, у подальшому за позовом заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2017 року, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 04 жовтня 2018 року, укладений між нею та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу було визнано недійсним та передано придбану нею квартиру у власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради як відумерлу спадщину. У свою чергу ОСОБА_2 була власником вказаної квартири на підставі договору дарування від 09.02.2015 року, укладеного з ОСОБА_3 , якому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємцю четвертої черги померлого ОСОБА_4 .. Дане свідоцтво відповідачу було видано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 року про встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 .. Між тим, дане рішення суду у подальшому 07.02.2015 року було скасовано судом апеляційної інстанції. Посилалась на те, що договір дарування був укладений через два дні після винесення рішення судом апеляційної інстанції, яким скасувалось рішення суду про встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім`єю з ОСОБА_4 .. Посилаючись на те, що відповідач знаючи про імовірність пред`явлення міською радою позову про витребування майна все ж таки переоформив спірну квартиру на ім`я ОСОБА_2 , а остання здійснила її відчуження позивачці. Вважає, що за час розгляду даної справи судом існує реальна загроза подальшого реалізації відповідачами майна, що у разі задоволення позовних вимог істотно ускладнять ефективний захист прав позивача.

У відповідності до ч.1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Оскільки рішення ухвалене за відсутністю учасників справи, то датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, подане клопотання, суд прийшов до висновку про часткове задоволення.

За положенням ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права, щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захистку прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення або ефективний захисту її прав.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Із позову вбачається, що його предметом є вимоги щодо відшкодування відповідачами збитків у розмірі 451 584, 00 грн., завданих унаслідок вилучення за рішенням суду у позивачки як покупця на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири АДРЕСА_3 , яка була придбана позивачем на підставі укладеного з ОСОБА_2 договору купівлі-продажу від 07 квітня 2015 року.

Як вже вказувалось, позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на те, що ОСОБА_2 була власником вказаної квартири на підставі договору дарування від 09.02.2015 року, укладеного з ОСОБА_3 , якому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом як спадкоємцю четвертої черги померлого ОСОБА_4 .. Дане свідоцтво відповідачу було видано на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2014 року про встановлення факту його проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 .. Між тим, вказане рішення суду у подальшому, 07.02.2015р., було скасовано судом апеляційної інстанції. Отже, позивачка у позові вказувала, що відповідач знаючи про імовірність пред`явлення міською радою позову про витребування майна все ж таки переоформив спірну квартиру на ім`я ОСОБА_2 , а остання здійснила її відчуження позивачці.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Отже, судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо відшкодування збитків у розмірі 451 584, 00 грн., а відтак невжиття заходів забезпечення позову в разі його задоволення дійсно може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, виходячи із засад співмірності заявленим вимогам, суд вважає за можливе частково задовольнити заяву позивача та забезпечити позову шляхом накладення арешту на 1/2 частини майна кожного із відповідачів.

При цьому суд вважає, що таке забезпечення позову не порушує принципів змагальності та процесуальної рівності сторін. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Також суд вважає за можливе, керуючись положеннями ч.ч.1, 2 ст.154 ЦПК України, не вирішувати на даному етапі питання про визначення зустрічного забезпечення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4,10,149-153,157,258-261,354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву позивача про забезпечення позову задовольнити частково.

Забезпечити позов до розгляду справи по суті шляхом накладення арешту на наступне нерухоме майно:

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить відповідачці ОСОБА_2 ;

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 .

В іншій частині клопотання відмовити.

Копію ухвали для виконання направити до Управління державної реєстрації юридичного Департаменту ОМР та сторонам для відома.

Ухвала про забезпечення позову набуває законної сили з дня її проголошення (підписання) суддею та підлягає негайному виконанню у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Строк пред`явлення ухвали про забезпечення позову до виконання три роки.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 04.12.2019 року.

Суддя Домусчі Л.В.