ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 грудня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/925/19

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1416/19

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Прилуки,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 03.09.2019,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з останньої на свою користь 66768 грн моральної шкоди, 20 000 грн матеріальної шкоди, 6000 грн судових витрат за надання правової допомоги.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 01.11.2018 кримінальне провадження, що розпочато за заявою ОСОБА_2 від 06.02.2017, по обвинуваченню його у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито в зв`язку з відмовою потерпілою від підтримування обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного звинувачення. Вказував, що в результаті незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності йому завдано моральної шкоди, розмір якої ним розраховано за період з часу повідомлення про підозру і по день постановлення судом ухвали про закриття кримінального провадження відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», який підлягає застосуванню до спірних правовідносин за аналогією, що становить 66768 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача на свою користь 20 000 грн матеріальної шкоди та 6000 грн судових витрат, зазначаючи що під час досудового розслідування кримінального провадження та розгляду справи ним було оплачено правової допомоги на зазначену суму, та що під час подання даного цивільного позову ним також сплачено 6000 грн витрат на правову допомогу.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 серпня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Скаржник зазначає, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» містить чіткий перелік випадків, коли шкода відшкодовується державою, проте не містить такої підстави як закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення, тому позов подано саме до ОСОБА_2 , за заявою якої і було розпочато кримінальне провадження відносного нього. Зазначає, що в результаті незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, постановлення відносно нього обвинувального вироку, йому заподіяно моральної шкоди, яка виявилась у приниженні честі, гідності та ділової репутації, було порушено звичайний спосіб його життя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновок суду про те, що «Таким чином на даний час вимоги про стягнення з потерпілої матеріальної та моральної шкоди не можуть бути задоволені», а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Скаржник наполягає на тому, що відмова потерпілого від обвинувачення є нереабілітуючою підставою закриття провадження, а тому особа, яка підозрювалась чи обвинувачувалась у вчиненні кримінального правопорушення, не має права на відшкодування шкоди, яка їй була завдана. Закриття кримінального провадженні у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення можливе лише за умови відсутності реабілітуючих підстав для прийняття такого рішення, тобто лише при підтвердженні зібраними доказами події кримінального правопорушення та за наявності в діях особи складу кримінального правопорушення. ОСОБА_1 погодився із ухвалою суду від 01.11.2018. Зазначає, що позивач по справі не надав і не надасть доказів відмови прокурора від обвинувачення через відсутність такого в даному представленому кримінальному провадженні, тому висновок суду, що тільки на даний час не можуть бути задоволені позовні вимоги є передчасними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Сторони своїм правом на подачу відзиву не скористалися.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 2,5 ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення суду частково не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, застосувавши ст.56 Конституції України, ст.1167 ч.2, 1173 ч.1, 1176 ч.1 ЦК України та ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виходив з того, що оскільки стороною обвинувачення в кримінальному провадженні є прокурор, то відповідачем по заявленим вимогам має виступати держава. Також суд зазначив, що з наданих суду доказів суд не може встановити чи скористалась потерпіла правом підтримувати обвинувачення та з якого періоду, а тому на даний час вимоги про стягнення з потерпілої матеріальної та моральної шкоди не можуть бути задоволені.

З висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 погоджується колегія суддів апеляційного суду, однак вважає, що такого висновку суд дійшов з помилкових мотивів, застосувавши матеріальний закон, який не підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема фізичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4)).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції передчасно визнав, що відповідачем по заявленим позовним вимогам має бути держава, створивши преюдицію.

Судом встановлено, що кримінальне провадження №0000202 по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, було розпочате слідчим на підставі заяви потерпілої і є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення.

Для спростування висновку суду про передчасність визначення держави як належного відповідача у спірних правовідносинах, колегія суддів вважає за необхідне застосувати наступні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №404/6160/16-к :

Специфіка здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення регламентується главою 36 КПК України.

Особливостями кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є: 1) підставою для початку досудового розслідування кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є подання потерпілим (фізичною чи юридичною особою) до слідчого, прокурора, іншої службової особи органу, уповноваженого на початок досудового розслідування, заяви про вчинення кримінальних правопорушень, вичерпний перелік яких закріплено в ст. 477 КПК України (ч. 4 ст. 26, ч. 1 ст. 478 КПК України); 2) відмова потерпілого, а у випадках, передбачених КПК України, його представника, від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження (ч. 4 ст. 26, п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство встановлює, що судовий розгляд кримінального провадження здійснюється за обов`язкової участі сторін кримінального провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України участь прокурора в суді є обов`язковою.

Участь прокурора у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення є додатковою правовою гарантією забезпечення прав потерпілого у кримінальному провадженні, а також сприяє повному, всебічному та об`єктивному розгляду справи.

Встановлений главою 36 КПК України процесуальний порядок здійснення кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення за правовою природою є приватно-публічною формою обвинувачення і не виключає повноважень прокурора щодо здійснення ним функцій процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення в суді, крім повноваження ініціювати кримінальне провадження за відсутності заяви потерпілого про злочин.

Таким чином, коли кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути порушене тільки за заявою потерпілого, а не за ініціативою органів дізнання, досудового слідства чи прокуратури, відсутні підстави для висновку, що по заявленим позовним вимогам має виступати держава.

Позивач ОСОБА_1 , звертаючись з позовом, скористався своїм процесуальним правом на визначення відповідача, зазначивши, що саме ОСОБА_2 повинна відповідати за завдану йому майнову та моральну шкоду, оскільки саме за її заявою було порушено кримінальну справу.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , заявлених на підставі ст.1166, 1167 ЦК України та за аналогією Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відсутні з огляду на наступне.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник, відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Підстави для закриття кримінального провадження прийнято розподіляти на реабілітуючі та нереабілітуючі.

До реабілітуючих (тобто тих, які повністю знімають з особи підозру) підстав віднесені ті, що вказані в п.п. 1-4 ч. 1 ст.284 КПК України.

До нереабілітуючих (тобто тих, які не знімають підозру, але звільняють від кримінальної відповідальності) підстав відносяться такі, які вказані в п.п. 5-7 ч. 1 зазначеної вище статті.

Відмова потерпілого від обвинувачення є нереабілітуючою підставою закриття провадження. В зв`язку з цим особа, яка підозрювалася чи обвинувачувалася у вчиненні кримінального правопорушення, не має права на відшкодування шкоди, яка була їй завдана у процесі притягнення її до кримінальної відповідальності.

Судом по справі встановлено, що ухвалою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 листопада 2018 року кримінальне провадження №0000202 по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від підтримання обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного звинувачення (а.с.14).

Відповідно до змісту вказаної ухвали судом встановлено, що органом досудового слідства ОСОБА_1 обвинувачується в тому, що 6 лютого 2017 року близько 20 год. 00 хв. ОСОБА_1 , перебуваючи на подвір`ї свого господарства у АДРЕСА_1 , під час сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_2 один удар кулаком в область лівої частини обличчя, чим заподіяв потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синця нижньої повіки лівого ока, яке згідно з висновком судово-медичної експертизи №96 від 22.03.2017 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Такі дії ОСОБА_1 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Незважаючи на те, що в ОСОБА_1 свою вину не визнавав, заперечуючи завдання ушкоджень ОСОБА_2 саме ним, ухвалу Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01 листопада 2019 року ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржував, фактично погодившись із закриттям кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.

При закритті провадження відносно ОСОБА_1 судом питання наявності чи відсутності в діях обвинуваченого складу злочину не досліджувались.

Отже, відсутні підстави вважати, що щодо ОСОБА_1 було незаконно порушено кримінальне провадження, тому заявлені ним позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо виключення з судового рішення висновку щодо передчасності вимог позивача до потерпілої колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ніхто не може бути обмежений в доступі до правосуддя і відповідальність ОСОБА_2 не виключається у випадку закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав тощо.

Відповідно до частин 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на те, що до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов з помилкових мотивів, рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21.08.2019 підлягає зміні в частині мотивів відмови, в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 03.12.2019 скаржнику ОСОБА_1 був повернутий судовий збір в сумі 1301,52 грн, як такий, що сплачений за неналежними суду банківськими реквізитами. Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задовольняється частково, проте в задоволенні позову відмовляється з інших мотивів, зі скаржника слід стягнути судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 серпня 2019 року - змінити в частині мотивів відмови, в іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 1301,52 грн

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 04.12.2019