Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 626/1079/16-ц

провадження № 61-28162св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 березня 2017 року у складі судді: Константинова Д. С., та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до кредитного договору № 233065-cred від 11 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4, остання отримала кредит в сумі 30 000 грн на термін до 07 червня 2010 року.

Для забезпечення зобов'язання за цим кредитним договором укладено договір поруки між банком та ОСОБА_5

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором, однак, відповідач ОСОБА_4 не виконує, не погашає кредит, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 25 квітня 2016 року складає 67 417,18 грн, з яких: 2 447,73 грн - заборгованість за кредитом; 61 992,23 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; штраф у розмірі 2977,22 грн.

Позивач просив стягнути солідарно із відповідачів 67 417,18 грн заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 23 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року, в задоволені позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що останнє погашення відсотків було здійснено 29 червня 2010 року, згідно умов договору строк повного погашення кредиту встановлено до 07 червня 2010 року. Проте, з позовом до суду банк звернувся лише у червні 2016 року, тобто після спливу позовної давності. Позивач поважних причин пропуску строку звернення із цим позовом суду не навів та відповідних доказів не надав. Представник відповідачів заперечувала проти позову та просила застосувати наслідки спливу позовної давності.

У вересні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» через представника ОСОБА_6 подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржені рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, банк має право на отримання процентів в межах позовної давності. Аналізуючи умови кредитного договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 233065-cred від 11 червня 2008 року, згідно умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_4 кредит в сумі 30000 гривень на термін до 07 червня 2010 року. Згідно пункту 5.7 кредитного договору позовну давність щодо стягнення заборгованості по кредиту, процентам, неустойці збільшено до 5 років.

11 червня 2008 року для забезпечення зобов'язання за кредитним договором № 233065-cred укладено договір поруки між банком та ОСОБА_5

Банк свої зобов'язання виконав в повному обсязі та надав кредит у розмірі, встановленому договором. У зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_4 умов договору, станом на 25 квітня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 67 417,18 грн, з яких: 2 447,73 грн - заборгованість за кредитом; 61 992,23 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; штраф у розмірі 2977,22 грн.

Суди встановили, що останнє погашення відсотків було здійснено 29 червня 2010 року, згідно умов договору строк повного погашення кредиту встановлено до 07 червня 2010 року.

З позовом до суду банк звернувся лише у червні 2016 року

При відмові у задоволенні позовних вимог суди вважали, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив представник відповідачів у заяві про застосування позовної давності від 30 січня 2017 року (а. с. 127 - 128), суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель