Справа № 161/4487/19 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л. В.
Провадження № 22-ц/802/1165/19 Категорія: 29 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С.І.,

суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої законодавчо встановленим мораторієм на відчуження земель сільськогосподарського призначення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої законодавчо встановленим мораторієм на відчуження земель сільськогосподарського призначення. Позов мотивує тим, що вона є власником земельних ділянок, які отримала у власність в результаті розпаювання земель колишніх колективних сільськогосподарських підприємств: земельної ділянки площею 0, 2327 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області; земельної ділянки площею 0, 2966 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області; земельної ділянки площею 0, 3155 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області; земельної ділянки площею 0, 0988 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с.Боровичі Маневицького району Волинської області; земельної ділянки площею 0,0920 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області, що підтверджується відповідними актами, виданими 09.09.2010 року управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області.

Вона є інвалідом з дитинства першої групи, довічно, потребує постійного стороннього догляду. Вищезазначені земельні ділянки не може самостійно обробляти через інвалідність та похилий вік. Реалізувати своє право на продаж землі вона також не може, оскільки з 01.01.2002 року (часу набрання законної сили Земельним кодексом України) і до цього часу відповідно до п.15 Перехідних положень Земельного кодексу України забороняється купівля - продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам- учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Відповідно до пунктів 146, 147 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» від 22 травня 2018 року (остаточне 22.08.2018р.) констатовано порушення права заявників на мирне володіння своїм майном (ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції) в результаті того, що зазначена невизначеність, створена неодноразовими продовженнями мораторію, сама по собі посилила тягар, покладений на заявників. В неї ситуація аналогічна із заявниками у вищезазначеному рішенні Європейського суду з прав людини.

Внаслідок обмеження її права розпоряджатися своїм майном на протязі тривалого періоду порушено її право мирно володіти своїм майном відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. В результаті бездіяльності держави України їй заподіяна шкода у вигляді порушення її права мирно володіти своїм майном, яку (шкоду) визначаючи на засадах справедливості, добросовісності та розумності вона оцінює у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) гривень.

Просила стягнути з державного бюджету України на її користь шкоду (справедливу сатисфакцію) у розмірі 60000 гривень за непропорційне втручання держави України в її право мирно володіти своїм майном.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди (справедливої сатисфакції), завданої законодавчо встановленим мораторієм на відчуження земель сільськогосподарського призначення відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції. Вважає його незаконним та необгрунтованим. Зазначає, що постановлення рішення Європейського суду з прав людини проти України, яке стосується невизначеного кола осіб, є автоматичною та достатньою підставою для відшкодування шкоди особам, які перебувають в аналогічному становищі із заявниками. Інше трактування, яке припустився суд першої інстанції, означає порушення прав невизначеної кількості осіб, які мають право на відшкодування збитків. У цій справі наявні всі елементи цивільно - правової відповідальності, які необхідні для відшкодування шкоди позивачу. Позивач не повинен доводити наявність вини як обов`язкової ознаки відшкодування шкоди, оскільки в деліктних правовідносинах відсутність вини доводить заподіювач шкоди. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок: земельної ділянки площею 0,2327 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070515, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0, 2966 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ№ 070518, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0, 3155 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070519, виданий 09.09.2010р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0, 0988 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району) Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070516, виданий 09.09.2010 р. управлінням Держкомзему у Маневицькому районі Волинської області); земельної ділянки площею 0, 0920 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Боровичі Маневицького району Волинської області (державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ № 070517, виданий 09.09.2010р.).

Згідно з пунктом 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, не допускається:

а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, земель, що перейшли до комунальної власності відповідно до пункту 21 цього розділу або передані до комунальної власності відповідно до статті 14-1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб;

б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну (міни) відповідно до частини другої статті 37-1 цього Кодексу земельної ділянки на іншу земельну ділянку з однаковою нормативною грошовою оцінкою або різниця між нормативними грошовими оцінками яких становить не більше 10 відсотків та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами.

Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2020 року, в порядку, визначеному цим Законом.

Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів заподіяння їй шкоди законодавчо встановленим мораторієм на відчуження земель сільськогосподарського призначення.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (частина перша статті 78 ЗК України).

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них (частина друга статті 78 ЗК України).

Земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (пункт «в» частини першої статті 5 ЗК України).

Тобто, власник земельної ділянки має повноваження щодо володіння, користування та розпорядження нею, а держава не повинна втручатися у здійснення громадянами свого права розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт та в інших випадках, встановлених законом.

У позовній заяві позивачем не зазначено матеріальна чи моральна шкода заподіяна їй внаслідок обмеження права розпоряджатись земельними ділянками. У апеляційній скарзі на ухвалу суду, позивач посилається на заподіяння їй моральної шкоди.

Відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Позивач, всупереч вказаним нормам цивільного процесуального права, не довела спричинення їй шкоди, як матеріальної, так і моральної.

Доводи апеляційної скарги про те, що постановлення рішення Європейського суду з прав людини в справі "Зеленчук і Цицюра проти України", яким встановлено порушення прав заявників законодавчо встановленим мораторієм на відчуження земель, яке стосується невизначеного кола осіб, є автоматичною та достатньою підставою для відшкодування шкоди особам, які перебувають в аналогічному становищі із заявниками є власним тлумаченням позивачем норм права. Щодо ОСОБА_1 рішення Європейського суду з прав людини не ухвалювалось. Рішення ЄСПЛ від 22 травня 2018 року у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (Zelenchuk and Tsytsyura v. Ukraine, заяви № 846/16 і № 1075/16) не може трактуватися як спеціальний дозвіл на вільний обіг земельних ділянок сільськогосподарського призначення і підстава для відшкодування шкоди безвідносно до приписів нормативних актів України.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2019 року, в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді