КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Апеляційне провадження №22ц/824/9624/2019
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

секретар - Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва», Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 29 червня 2016 року Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради було видано наказ № 649/к про звільнення 30 червня 2016 року позивача з посади директора Київського центру спортивної медицини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з реорганізацією шляхом злиття Київського центру спортивної медицини, Центру «Здоров`я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров`я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров`я» Голосіївського району м. Києва та створенням на їх базі Комунального некомерційного підприємства «Центр спортивної медицини міста Києва».

Позивач вказував, що відповідачами при його звільненні з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України були порушені його трудові права, передбачені ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42-1, 49-2 КЗпП України, оскільки, йому не було запропоновано переведення за його згодою на іншу роботу до новоствореного підприємства, не враховано його переважне право на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією, знехтували переважним правом позивача на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Позивач зазначав, що як вбачається з рішення Київської міської ради № 333/9390 від 22 травня 2013 року «Про комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», Київський центр спортивної медицини не було ліквідовано, а лише реорганізовано і скорочення чисельності або штату працівників не відбулось, а тому посада керівника не скорочувалась та була наявна. Однак, на момент призначення нового керівника КНП «Центр спортивної медицини міста Києва», відповідачі не попереджали позивача про звільнення та не пропонували зазначену посаду позивачу в порядку переведення, в зв`язку з прийняттям власником рішення про здійснення реорганізації центру.

На підставі викладеного, позивач просив суд:

- визнати його звільнення з посади директора Київського центру спортивної медицини на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці - реорганізації підприємства, установи, організації - незаконним;

- зобов`язати Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київський центр спортивної медицини поновити його на посаді директора Київського центру спортивної медицини, а при її відсутності - на іншій рівноцінній посаді в Комунальному некомерційному підприємстві «Центр спортивної медицини міста Києва» або іншому комунальному закладі охорони здоров`я, який відносить до сфери управління Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради;

- стягнути із Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Київського центру спортивної медицини на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (з урахуванням уточнених позовних вимог) за період з 01 липня 2016 року по 11 липня 2017 року в розмірі 127 235,56 грн, та витрати, пов`язані із отриманням правової допомоги в сумі 2 128,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

У скарзі зазначав, що Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), як роботодавцем, не пропонувалися позивачу наявні вакантні посади та (або) не зазначалося про їх відсутність і неможливість перевести позивача на іншу роботу у зв`язку із звільненням позивача з ініціативи роботодавця за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Також вказував, що надані відповідачем Комунальним некомерційним підприємством «Центр спортивної медицини міста Києва» пропозиція посади та акт від 29 квітня 2016 року про відмову позивача від такої пропозиції не є належними та допустимими доказами по справі, оскільки складені та підписані особами не уповноваженими роботодавцем на вчинення зазначеної пропозиції.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.

Від представника Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до суду надійшли письмові пояснення, в яких він вказує, що судом першої інстанції належним чином встановлено, що позивача було попереджено про наступне звільнення у встановленому законом порядку, запропоновано посаду, однак ОСОБА_1 не вчиняв жодних дій щодо свого працевлаштування на запропоновану вакантну посаду. Тому Департаментом охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) не було допущено порушень закону при звільненні позивача.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України особи, які приймають участь у справі були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 29 серпня 2019 року за адресами, які були зазначені в матеріалах справи. Заяв про причини неявки в судове засідання від зацікавлених осіб до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що зацікавлені особи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, колегія суддів вважає, що підстави вважати причини їх неявки до суду поважними відсутні.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення,заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Встановлено, що наказом Головного управління охорони здоров`я Київської міської адміністрації № 76/к від 12 березня 1997 року, ОСОБА_1 було призначено директором Київського міського лікувально-фізкультурного диспансеру по переводу з 18 березня 1997 року, 14 березня 2002 року позивача було переведено на посаду директора Київського центру спортивної медицини, у зв`язку із реорганізацією Київського міського лікарсько-фізкультурного диспансеру (а.с. 12, 11).

Рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року № 333/9390 «Про комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», було реорганізованою шляхом злиття Центр «Здоров`я» Шевченківського району м. Києва, Центру «Здоров`я» Печерського району м. Києва, КП «Центр Здоров`я» Голосіївського району м. Києва, Київського центру спортивної медицини, та створено на їх майновій базі Комунальне некомерційне підприємство «Центр спортивної медицини міста Києва», який віднесено до сфери управління Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (а.с.13).

В матеріалах справи наявна копія попередження позивача ОСОБА_1 про наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією Київського центру спортивної медицини, з яким, останній, ознайомлений особисто під підпис 29 квітня 2016 року (а.с.34).

Крім того, 29 квітня 2016 року позивачу, у зв`язку із реорганізацією, було запропоновано посаду лікаря-методиста організаційно-методичного кабінету (а.с.77), однак, ОСОБА_1 , отримавши примірник пропозиції працевлаштування, відмовився ставити підпис про його отримання, про що складено Акт від 29 квітня 2016 року (а.с.78).

В подальшому, 29 червня 2016 року Департамент охорони здоров`я звернувся до Заступника голови Київської міської державної адміністрації із листом про погодження звільнення ОСОБА_1 з посади директора Київського центру спортивної медицини, у зв`язку з реорганізацією та відповідне погодження було отримане (а.с.37, 38).

Наказом Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 29 червня 2016 року № 649/к, ОСОБА_1 було звільнено з посади директора Київського центру спортивної медицини 30 червня 2016 року (пункт 1 стаття 40 КЗпАП України).

З тексту зазначеного наказу вбачається, що його підставами були попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією, та відповідне погодження (а.с.14).

Відповідно до акту від 30 червня 2016 року, було встановлено, що позивачу було вручено копію зазначеного наказу, однак, на оригіналі наказу ОСОБА_1 відмовився проставити відмітку про його отримання (а.с.36).

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка Київського центру спортивної медицини від 13 липня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_1 за період з травня 2016 року по червень 2016 року, включно, були здійснені відповідні нарахування (а.с.94).

Оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів у справі, встановивши, що у відповідача мала місце реорганізація підприємства, а позивач попереджався за два місяці про наступне вивільнення, відмовився від отримання примірника пропозиції працевлаштування, ним не наведено обставин щодо наявності переважного права на залишення на роботі, наказ про звільнення позивача з роботи підписано уповноваженою особою, суд першої інстанції дійшов висновку, що при звільненні позивача з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем було дотримано вимоги законодавства та відмовив у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КзпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним право на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у відповідача мала місце реорганізація підприємства, позивач у відповідності до вимог закону був належним чином повідомлений про наступне звільнення, йому була запропонована інша робота, від якої він відмовився, тому власник мав всі підстави для розірвання з ним трудового договору за п. 1 ст. 40 Кодексу Законів про працю.

Доводи апеляційної скарги про те, що пропозиція подальшого працевлаштування та акт про відмову від отримання зазначеної пропозиції від 29 квітня 2016 року підписані не уповноваженою особою, а саме директором КНП «Центр спортивної медицини міста Києва», відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до п. 9.11. Положення про Департамент охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 2254 від 13 грудня 2013 року (чинного на момент виникнення правовідносин) директор Департаменту забезпечує комплексне вирішення питань роботи з керівниками комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва та підпорядковані Департаменту, вносить пропозиції щодо призначення і звільнення їх керівників. Відповідає за підготовку, своєчасне погодження та укладання контрактів з директорами підпорядкованих підприємств. Здійснює аналіз виконання умов та показників укладених контрактів з керівниками цих підприємств, забезпечення своєчасного продовження та розірвання контрактів.

Відповідно до п. 9.12. Положення директор Департаменту погоджує призначення на посаду та звільнення з посади керівників закладів охорони здоров`я та комунальних підприємств, діяльність яких належить до компетенції Департаменту та які передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій.

Твердження апелянта про те, що пропозиція подальшого працевлаштування та акт про відмову від отримання зазначеної пропозиції від 29 квітня 2016 року мали б бути підписані директором Департаменту охорони здоров`я виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) або головою комісії з припинення ОСОБА_3 . відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та такі, що ґрунтуються на суб`єктивному трактуванні апелянтом норм законодавства.

Доводи апелянта про те, що при його звільненні були порушені його трудові права, передбачені ч. 2 ст. 40, ст.ст. 42-1, 49-2 КЗпП України, а саме, йому не було запропоновано переведення за його згодою на іншу роботу до новоствореного підприємства, не враховано його переважне право на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією, знехтувано переважним правом позивача на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації оцінюються колегією суддів критично, оскільки позивачу було запропоновано посаду лікаря-методиста організаційно-методичного кабінету (а.с.77), однак, ОСОБА_1 , отримавши примірник пропозиції працевлаштування, відмовився ставити підпис про його отримання, про що складено акт від 29 квітня 2016 року (а.с.78).

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

З матеріалів справи не вбачається, що ОСОБА_1 звертався до КНП «Центр спортивної медицини міста Києва» щодо поворотного прийняття його на роботу на посаду директора, тому при звільненні позивача не було допущено порушень ст. 42-1 КЗпП України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням вимог трудового законодавства.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 05 вересня 2019 року.

Головуючий

Судді