Головуючий суду 1 інстанції - Шовкун В.О.
Доповідач -Карташов О.Ю.
Справа № 418/320/18
Провадження № 22-ц/810/257/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2019 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О.,Яресько А.В.

за участю секретаря судового засідання Сінько А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

представник відповідача - Литвиненко Олена Леонідівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення

Міловського районного суду Луганської області від 26 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Шовкуна В.О. в залі судових засідань Міловського районного суду Луганської області у смт. Мілове

у справі за позовом

ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків за користування коштами

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», про стягнення відсотків за користування коштами.

Зазначив, що 29 травня 2015 року ним був відкритий картковий рахунок на підставі анкети-заяви у Міловському відділенні банку, та отримано картку, якою позивач користувався до середини липня 2015 року. З незрозумілих причин 21 липня 2015 року картку було заблоковано, у зв'язку з чим він звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Міловського районного суду від 31.10.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Луганської області від 05 квітня 2018 року, його позов задоволено частково, визнано дії відповідача з блокування рахунку протиправними, у вимогі про стягнення відсотків за користування чужими коштами відмовлено через неправильний розрахунок відсотків (виходячи з 20,5% ставки, що застосовується до договору банківського вкладу, а не облікової ставки НБУ).

Посилаючись на те, що кошти, які знаходилися на картці у розмірі 51546,39 грн., були повернуті відповідачем лише 30 травня 2017 року, позивач на підставі ст.ст. 1061, 1073, 1070 ЦК України, просив стягнути з відповідача проценти за користування його коштами за обліковою ставкою НБУ у розмірі 17490,06 грн., а також судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Міловського районного суду Луганської області від 26 липня 2018 року позов ОСОБА_3 про стягнення відсотків за користування коштами задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 17 490 (сімнадцять тисяч чотириста дев'яносто) гривень 06 копійок відсотків за користування коштами позивача.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» користь ОСОБА_3 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване наявністю підстав для стягнення відсотків за користування коштами позивача, за обліковою ставкою НБУ у розмірі 17490,06 грн., відповідно до положень ч. 1 ст. 1061 та ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України.

Згідно з рішенням Єдиного акціонера Банку від 21.05.2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК». АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (скорочена назва-АТ КБ «ПРИВАТБАНК») є правонаступником всіх прав та зобов'язань ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про що зазначено у п. 1.7. Статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» ставиться питання про скасування рішення Міловського районного суду Луганської області від 26 липня 2018 року з підстав неправильного застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неправильно застосовано норм ч. 1 ст. 1061 та ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України.

У судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, просили розглянути справи без їх участі.

Перевіряючи юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, апеляційний суд, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ч. 2 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 642 ЦК, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

За положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

За змістом ч.1 ст. 207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до пункту 7.1.2. статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 1066 ЦК за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Статтею 1074 ЦК встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Згідно зі статтею 1068 ЦК, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 29.05.2015 року, з метою отримання банківських послуг, підписав заяву позичальника №б/н та висловив свою згоду про те, що така заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» договір про надання банківських послуг.

В рамках укладеного договору, позивачу відкрито поточний рахунок та надано картку №166627.

21 липня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було призупинено здійснення операцій позивача з використанням спеціального платіжного засобу платіжної картки.

Рішенням Міловського районного суду від 31.10.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Луганської області від 05 квітня 2018 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано дії ПАТ КБ «ПриватБанк» з блокування рахунку протиправними, у вимогі про стягнення відсотків за користування чужими коштами відмовлено.

Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм ч. 1 ст. 1061 та ч. 1, 2 ст. 1070 ЦК України, оскільки правовідносини виникли з договору банківського рахунку, який за своєю правовою природою є відмінним від договору банківського вкладу.

Відповідно до положень ст.ст. 526, 531 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 612 ЦК, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно роз'яснень викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян.

Частиною 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», зазначено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, у тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Виходячи із положень ст. 625 ЦК України, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За таких обставин, враховуючи, що договір про надання фінансово-кредитних послуг, укладений між сторонами для задоволення власних побутових потреб позивача, відповідачем внаслідок обмеження прав позивача щодо розпорядження грошовими коштами, построчено надання послуг щодо розрахунково-касового обслуговування клієнта, то в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання та нормами Закону України «Про захист прав споживачів». Проте такі вимоги не заявлялися.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року справа № 760/18966/15-ц, постанові Верховного Суду від 24 вересня 2018 року справа № 753/20086/16-ц, постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року справа № 176/2621/15-ц.

З огляду на наведене, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду та постановлення рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до 141 ЦПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп. покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Міловського районного суду Луганської області від 26 липня 2018 року скасувати.

По справі постановити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення відсотків за користування коштами за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1057 грн. 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 22 січня 2019 року.

Головуючий

Судді: