Номер провадження: 22-ц/813/4662/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та її адвоката Карпова І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

25 вересня 2018 року адвокат Карпов Ігор Олександрович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме: факту, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Одеси, громадянки України та факту сумісного проживання однією родиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з моменту народження ОСОБА_1 до моменту смерті ОСОБА_3 , мотивуючи тим, що її батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як чоловік та жінка з 1985 року. За час цього проживання у них народилися діти - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Оскільки на момент народження дітей, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не перебували у зареєстрованому шлюбі, вони не подавали спільні заяви та ОСОБА_3 особисто не звертався, щодо визначення походження дітей, то запис про батька ОСОБА_1 відповідно до статті 55 КпШС УРСР був проведений за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька записані за її вказівкою. З дня народження і по теперішній час позивач проживає в будинку АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Позивач зі своїм чоловіком ОСОБА_9 поховали батька, що підтверджується довідкою, договорами-замовленнями на поховання. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлення факту батьківства необхідно позивачці для вирішення питання щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Представник позивача - адвокат Карпов І.О., у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з правових підстав визначених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 надав до суду відзив на позовну заяву, у якому проти задоволення позову заперечував та зазначав, що померлий ОСОБА_3 приходився йому племінником. Позивачка ОСОБА_1 вже зверталася до суду про встановлення вказаних юридичних фактів, однак судом було встановлено наявність спору про право та закрито провадження. В позові, який розглядується, відсутній предмет спору й було заявлено клопотання про закриття провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Ухвалою суду відмовлено у задоволенні цього клопотання. Відповідач до відзиву додав копію рішення Суворовського районного суду від 06 вересня 2017 року по цивільній справі №523/4703/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності у порядку спадкування за законом. Вказаним рішенням встановлено факт родинних відносин та визнано, що ОСОБА_11 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідним братом ОСОБА_2 , та встановлено факт їх постійного проживання разом за адресою: АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_2 визнано право власності на вказаний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 .. Вказане судове рішення набрало законної сили, 01 листопада 2017 року за ОСОБА_2 право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Адвокат Меркулова Валентина Анатоліївна, яка представляла інтереси відповідача ОСОБА_2 , заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивачка не внесла зміни до актового запису про народження щодо відомостей про батька під час його життя та вважає, що свідчення свідків про те, що позивач називала ОСОБА_3 «батьком» не доводить те, що померлий є її біологічним батьком. Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що вона проживала однією родиною з ОСОБА_3 з моменту народження до моменту його смерті спростовується тим, позивачка з 2009 року проживала з ОСОБА_12 (чоловіком), а кімната в будинку лише одна, тому вони не могли проживати разом. Представник відповідача в судовому засіданні відкликала заяву відповідача від 20 листопада 2018 року про застосування наслідків спливу позовної давності, та заяву про виклик та допит у судовому засіданні свідків. Ухвалою суду зазначені клопотання задоволено.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення юридичних фактів задоволено. Суд встановив факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, громадянин України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Одеси, громадянки України, тавстановив факт сумісного проживання однією родиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з моменту народження ОСОБА_1 до моменту смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ,стягнув з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 704, 80 грн..

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими, не доведені та судом порушені норми процесуального та матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина 1 статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Відповідно до частин 1, 3 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Статтею 53 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що походження дитини від батьків, які не перебувають між собою в шлюбі, встановлюється шляхом подачі спільної заяви батьком і матір`ю дитини в державні органи реєстрації актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.

При встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.

У частині 2 статті 55 КпШС України зазначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває в шлюбі, якщо немає спільної заяви батьків і рішення суду про встановлення батьківства, запис про батька дитини в книзі записів народжень провадиться за прізвищем матері, ім`я, по батькові та національність батька дитини записуються за її вказівкою.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, Верховний Суд України розяснив, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 р., необхідно застосовувати відповідні норми КпШС, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.

Справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане відділом ЗАГС Приморського РВК м. Одеси, актовий запис №1829 (а. с. 11). Батьками записані: мати - ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_3 , відповідно до ст. 55 КпШС України.

01 квітня 2011 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_12 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Першим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського МУЮ, актовий запис №164 (а. с. 19) та змінила своє прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ».

Згідно довідки №486 від 15.06.2011р. ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації (а. с. 8). ОСОБА_3 зареєстрований та проживав до дня своєї смерті також за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою №389 від 06.07.2018р. (а. с. 8, 9) та довідкою про склад сім`ї №388 від 06.07.2018р. (а. с. 10).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 15). Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду від 06 вересня 2017 року по цивільній справі №523/4703/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_10 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, та визнання права власності у порядку спадкування за законом - позов задоволено, встановлено факт родинних відносин та визнано, що ОСОБА_11 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідним братом відповідача ОСОБА_2 . Встановлено факт їх постійного проживання разом за адресою: АДРЕСА_1 , та за ОСОБА_2 визнано право власності на вказаний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_11 .

Позивач зі своїм чоловіком ОСОБА_9 здійснили поховання ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою, договорами-замовленнями на поховання (а. с. 20 - 25).

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 в судовому засіданні засвідчили, що позивачка народилась в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , через деякий час батьки посварились та мати позивача пішла жити в інше місце, а позивач залишилась жити з ОСОБА_3 , ОСОБА_3 доглядав за позивачем як за рідною донькою. Позивач проживала з ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1 , з дня народження і до дня його смерті.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні засвідчила, що є донькою відповідача ОСОБА_2 та проживала з батьками в будинку АДРЕСА_1 до 2006 року. Будучи дитиною (приблизно 10 років) бачила, що з ОСОБА_3 , після розірвання шлюбу, деякий час проживала ОСОБА_5 з дітьми, звідки потім пішла і по теперішній час в будинку АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 (позивач). У ОСОБА_3 був один шлюб і від цього шлюбу була дитина. Відповідач доглядав ОСОБА_3 , коли той був хворий, але проживав окремо у будинку АДРЕСА_2 . З позивачем родинних стосунків не підтримує.

В судовому засіданні оглянуті оригінали, а до справи долучені копії історії розвитку дитини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та бланків результатів дитячих аналізів з посиланням на місце проживання дитини - будинок АДРЕСА_1 , оглянуті оригінали фотографій, а копії додані до справи, а також пред`явлено їх свідку ОСОБА_18 , на яких він вказав на позивача та ОСОБА_3 як на дочку та батька.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 доведено те, що ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнавав своє батьківство щодо неї, вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю у будинку АДРЕСА_1 , з дня народження до смерті останнього.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка була зобов`язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалися як на підставу своїх вимог, а саме, факт визнання батьківства та проживання однією сім`єю за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_3 , а відповідач - ті обставини, на які він посилався як на заперечення проти позову.

Однак, в порушення вказаних принципів цивільного процесу позивачкою ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не було доведено належним чином підстави позову.

Згідно частин 2 та 4 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

У п. 6 Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/99 від 03 червня 1999 року у справі №1-8/99 за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що «обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права на пільги щодо оплати житлово-комунальних послуг спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».

У пункті 13 постанови Пленуму «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 12 червня 1998 року №16, Верховний Суд України, роз`яснив, що заяви про встановлення батьківства можуть бути прийняті до судового розгляду, якщо в органах РАГС проведено реєстрацію народження дитини.

Питання про походження дитини від осіб, які не перебувають між собою в шлюбі й не подали в органи РАГС спільної заяви про їх реєстрацію як батьків, може вирішуватися судом за заявою про встановлення батьківства (факту батьківства, факту визнання батьківства), поданою одним із батьків або опікуном (піклувальником), іншою особою, на утриманні якої перебуває дитина, а також самою дитиною після досягнення повноліття. При зверненні із заявою особи, на утриманні якої перебуває дитина і яка не є опікуном (піклувальником) останньої для захисту інтересів дитини, до участі у справі залучається орган опіки та піклування.

Згідно ст. 53 КпШС підставою для встановлення батьківства (факту батьківства) може бути не сам по собі факт біологічного походження дитини, а фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яку та вважає батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, або ж докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.

У необхідних випадках суд для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, може з урахуванням обставин справи призначити відповідну судову експертизу.

Обґрунтовуючи свій позов про встановлення факту батьківства та проживання однією сім`єю з дня народження позивача і до дня смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 послалася на довідки про місце проживання, свідчення свідків, історію розвитку дитини з додатками, фотографії та витрати на поховання ОСОБА_3 ..

Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на наявні у справі інші докази, а саме, те, що ОСОБА_3 з 30 квітня 1976 року перебував у шлюбі з ОСОБА_21 , що підтверджується копією паспорту на його ім`я (а. с. 14), ОСОБА_3 був зареєстрований та проживав у будинку АДРЕСА_1 та займав одну кімнату, площею 25,0 кв.м., що підтверджується довідкою-випискою з домової книги №88 від 06 липня 2018 року Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Балтський» в м. Одесі про склад сім`ї та прописки (а. с. 10), позивачка ОСОБА_1 з 05 серпня 2005 року зареєстрована у встановленому законом порядку за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується копією паспорту на її ім`я (а. с. 7), житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві власності ОСОБА_11 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 47).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми матеріального та процесуального права, роз`яснення Верховного Суду України, застосовуючи практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі, вище приведені докази, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що наведені докази повністю спростовують підстави позову ОСОБА_1 , отже позивачкою з безспірністю та об`єктивністю не доведено спільне проживання матері й ОСОБА_3 , ведення ними спільного господарства до народження дитини, спільне її виховання чи утримання, а також не надано доказів, що достовірно підтверджують визнання ОСОБА_3 свого батьківства відносно позивачки й спільного проживання однією сім`єю з ним з дня народження й до дня його смерті.

Ні ОСОБА_5 , матір позивачки, ні сама позивачка ОСОБА_1 після досягнення повноліття за життя ОСОБА_3 не вирішували питання щодо батьківства, а тому доказі, надані після його смерті визивають сумнів в їх правдивості.

Крім того, під час перевірки судового рішення в апеляційному порядку встановлено, що після смерті ОСОБА_3 спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 відсутня, що підтверджується копією відповіді Суворовської районної державної нотаріальної контори у м. Одесі від 04 листопада 2019 року №3059/01-16.

Також, керівник Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «Балтський» в м. Одесі Васильєв С.В. в листі від 16 травня 2019 року №19/05 надав відповідь на запит адвоката Меркулової В.А про те, що довідки від 15.01.2011 року №486, від 06 липня 2018 року №388 про те, що ОСОБА_1 постійно проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 » не видавав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За своєю юридичною природою позов - це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша, друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За таких обставин, виконуючи повноваження апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем ОСОБА_2 , але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивачки у справі. Тому, у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її право не підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги позивачки ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими и задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. 53 КпШС України, ст. 3 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 1 057,21 грн. (а. с. 115), тому у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги присудженню з ОСОБА_1 на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1057,21 грн..

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1, 374, п. 4 ч. 1, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_2 , витрати по сплаті судового збору в сумі 1 057,21 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 03 грудня 2019року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

П.М.Черевко