Справа № 414/277/17
Провадження № 22-ц/810/263/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2019 року, січня місяця, 09-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 17 серпня 2018 року у цивільній справі (№ 414/277/17 суддя І інстанції - Костроба Ю.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ об'єкта права спільної сумісної власності подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Кремінського районного суду Луганської області із позовом до ОСОБА_1 про поділ об'єкту права спільної сумісної власності подружжя. З урахування уточнених позовних вимог, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок її права власності на ? частки проданого ОСОБА_1 спільного автомобіля марки ЗАЗ Lanos, реєстраційний номер НОМЕР_1, грошову компенсацію в розмірі 60 000 грн. У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя. З урахуванням уточнених позовних вимог просив суд поділити спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: залишити у власності та користуванні ОСОБА_2 наступне майно: гараж вартістю 15 000, 00 грн., сарай вартістю 30 000,00 грн., наявні паркани вартістю 1710,00 грн., що знаходяться за: АДРЕСА_1, а також вхідні двері вартістю 1000 грн., котел КСТ-10 вартістю 1500 грн., водонагрівач вартістю 1750 грн., унітаз вартістю 550 грн., водонапірні станції вартістю 1500 грн., труби та обладнання для водопроводу вартістю 2026 грн., кухонний меблевий гарнітур вартістю 900 грн., газова плита вартістю 1000 грн., мультиварка «Дельфа» вартістю 650 грн., посуд загальною вартістю 3000 грн., коврові доріжки вартістю 1000 грн., пилосос «»Самсунг вартістю 380 грн., диван вартістю 1000 грн., крісло вартістю 1000 грн., двоспальне ліжко вартістю 1600 грн., дитячий меблевий гарнітур вартістю 1800 грн., холодильник «Снайге» вартістю 2500 грн., комп'ютер, монітор і принтер вартістю 1200 грн., ноутбук «Асус» вартістю 2500 грн., пральна машина «Самсунг» вартістю 2400 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 4800 грн., телефон «Леново» вартістю 820, 75 грн., трактор модель Т-16 1992 року випуску, вартість 38 000 грн., скутер вартістю 3700 грн., бензопила вартістю 800 грн., а всього на загальну суму - 124 086, 75 грн. Залишити у власності та користуванні ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 103 850, 00 грн., отримані ним від реалізації транспортного засобу ЗАЗ Ланос (Седан), реєстраційний номер НОМЕР_1.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 17 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ об'єкта права спільної сумісної власності подружжя було задоволено частково. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок грошової компенсації за частку спільної сумісної власності подружжя - 31 388 грн. 15 коп. Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільної сумісної власності подружжя задоволено частково. Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на наступне майно: наявні паркани вартістю 1710,00 грн., що знаходяться за: АДРЕСА_1, а також вхідні двері вартістю 1000 грн., котел КСТ-10 вартістю 1500 грн., водонагрівач вартістю 1750 грн., унітаз вартістю 550 грн., водонапірні станції вартістю 1500 грн., труби та обладнання для водопроводу вартістю 2026 грн., кухонний меблевий гарнітур вартістю 900 грн., газова плита вартістю 1000 грн., мультиварка «Дельфа» вартістю 650 грн., коврові доріжки вартістю 1000 грн., пилосос «Самсунг» вартістю 380 грн., диван вартістю 1000 грн., крісло вартістю 1000 грн., двоспальне ліжко вартістю 1600 грн., дитячий меблевий гарнітур вартістю 1800 грн., холодильник «Снайге» вартістю 2500 грн., комп'ютер, монітор і принтер вартістю 1200 грн., ноутбук «Асус» вартістю 2500 грн., пральна машина «Самсунг» вартістю 2400 грн., телевізор «Самсунг» вартістю 4800 грн., телефон «Леново» вартістю 820, 75 грн., трактор модель Т-16 1992 року випуску, вартість 38 000 грн., скутер вартістю 3700 грн., бензопила вартістю 800 грн., а всього на загальну суму - 124 086, 75 грн. Залишено у власності та користуванні ОСОБА_1 грошові кошти отримані ним від реалізації транспортного засобу - ЗАЗ Ланос (седан), реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі - 69 431 грн. 52 коп. Вирішено питання по судовим витратам.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій вказав на те, що оскаржуване ним рішення є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, судової практики, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі. Скаржник ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав. Просив задовольнити їх в повному обсязі. Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідача, пояснення скаржника, пояснення позивача за первісним позовом, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, із наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції встановив що сторони перебували у шлюбі, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 03.10.1992 року між сторонами було укладено шлюб (а.с.10 т.1). Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 26 січня 2017 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 03 жовтня 1992 року виконавчим комітетом Макіївської сільської ради Кремінського району Луганської області, актовий запис № 11 (а.с.200 т.1. ). З матеріалів справи вбачається, що згідно копії дарування від 20.11.2003 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1, у переліку господарських будівель вказаний цегляний гараж (а.с.88 т.1). Згідно до договору купівлі-продажу № 7 від 05 жовтня 2010 року був придбаний легковий автомобіль ЗАЗ Ланос (седан), реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно копії договору купівлі - продажу транспортного засобу № 4441/2017/340360 від 21.02.2017 року ОСОБА_1 було продано транспортний засіб ЗАЗ Ланос (седан), реєстраційний номер НОМЕР_1 . Судом встановлено, що між сторонами позивачем та відповідачкою було встановлено домовленість про те, що все спільне майно, окрім легкового транспортного засобу, було залишено позивачем ОСОБА_5 і знаходилося в її постійному користуванні і розпорядженні на яке позивач не претендує. При винесенні рішення по суті суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт наявності спільної сумісної власності сторін по справі на загальну суму - 138863гр.04коп. + 76086гр.75коп. = 214949гр.79коп., а вартість 1/2 частки складає - 107474гр.90коп. Беручи до уваги ту обставину, що сторони визнають за ОСОБА_2 без спірне право власності на сумісне спільне майно на суму - 76086гр.75коп., суд визнав за необхідне додатково стягнути з ОСОБА_1: 107474гр.90коп. - 76086гр.75коп. = 31388гр.15коп. у рахунок частки ОСОБА_2 у спільному сумісному майні подружжя, при цьому він залишив у власності та користуванні ОСОБА_1 грошові кошти отримані ним від реалізації транспортного засобу - ЗАЗ Ланос (Седан), реєстраційний номер НОМЕР_2 в сумі - 138863гр.04коп./ 2 = 69431 грн. 52 коп.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції - адже до них він дійшов із належним дотриманням норм процесуального та матеріального права, при оцінці доказів по справі вірно визначив їх належність та допустимість та дав оцінки усієї їх сукупності у їх взаємовідношенні, не допустивши при цьому таких порушень правил оцінки доказів, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення.

Що ж доводів апеляційної скарги, то вони висновків суду першої інстанції не спростовують. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що с об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 СК України, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Шодо посилання апелянта на певну судову практику вищих судів по окремих справах з поділу майна подружжя- то дійсно, у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя і у висновок про визнання майна спільно нажитим і таким, що підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 Сімейного кодексу повинен був обґрунтованим наведеними вище обставинами. Між тим, відповідно до правил ст. 13 ЦПК суд розглядає справу у межах заявлених сторонами вимог та доказів, учасники справи розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тобто можуть як визнавати так і заперечувати певні обставини по справі. У справі що є зараз предметом розгляду придбання майна у шлюбі за рахунок коштів подружжя не заперечувалось сторонами і майно, придбане за ці кошти, заявлялось сторонами спільною сумісною власністю подружжя. Це вбачається, зокрема і зі змісту зустрічної позовної заяви про розподіл майна подружжя, що надійшла до суду від ОСОБА_1 він вказував про те, що усе спірне майно було придбано ними під час проживання однією сім'єю, наполягав на тому що усе це майно належало сторонам на праві спільної сімейної власності (а.с.54-60 т.1), не стверджував що певне майно було придбане власним коштом одного з подружжя а не за спільні кошти подружжя.

Що ж до доводів апеляційної скарги про неправомірне визначення судом вартості проданого ОСОБА_1 автомобілю, то суд першої інстанції перевіряв ці обставини з огляду на наявність суперечливих свідчень щодо його справжньої вартості при продажу (а.с.39 т.1), з витребуваних судом за клопотанням сторони з Територіального сервісного центру №4441 копії договору купівлі-продажу 4441/2017/340360 від 21.02.2017 року, що є дійсним, не є оспорюваним у передбаченому законом порядку - вбачається, що у п. 3.1 цього договору є зазначеною ціна транспортного засобу саме у 138863 гривні 04 копійки (а.с. 111 т.1), саме такий розмір ринкової вартості транспортного засобу є вказаним і у висновку суб'єкта оціночної діяльності №01/031, що є датованим 22.02.2017 р. (а.с. 11-112 т.1). Як зазначав ВСУ у правовій позиції у справі № 6-486цс16 статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визначив вартість майна, відхиливши докази ОСОБА_1 як неналежні та недопустимі - доводи апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують, судова експертиза щодо визначення вартості спірного автомобілю по справі не проводилась. Щодо визначення вартості іншого спільного майна подружжя - то вона була визначена за звітом суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_6, посилання у скарзі на нібито її недійсність та що вона нібито викликає сумніви є голослівними та нічим не обґрунтованими.

Що ж до доводів апеляційної скарги про невірне визначення судом першої інстанції при вирішенні даної справи розподілу судових витрат та судового збору - то він покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст. 141 ЦПК України, оскаржуваним рішенням суд першої інстанції, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати у розмірі 640 гривень не вирішував по суті питання щодо стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 понесених ним судових витрат, не визначив розмір компенсації йому понесених їм судових витрат, не стягнув їх з ОСОБА_2 - як це вбачається зі змісту оскаржуваного рішення. Не здійснивши стягнення цих витрат суд першої інстанції не вказав у рішенні і про те, що відмовив у їх стягненні - а отже фактично не вирішив спір у цій частині. Відповідно до правил п.3 ч. 1 ст. 270 ЦПК якщо суд першої інстанції не вирішив питання про судові витрати, то суд, що ухвалив рішення може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення. Апелянт не є позбавленим права ініціювати перед судом першої інстанції це питання, подавши про це заяву із проханням про винесення додаткового судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновків про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та певною мірою зводяться до намагання здійснити переоцінку доказів у справі, тоді як при оцінці доказів суд першої інстанції належним чином оцінив усі належні та допустимі докази у їх сукупності, ухвалив судове рішення з належним додержанням норм матеріального і процесуального права. Статтею 375 ЦПК є передбачено що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене вище та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 17 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року.

Головуючий

Судді