справа № 2-8499/10 головуючий у суді І інстанції Макаренко І.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Гасюк В.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2010 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2009 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року у розмірі 2 729 284,80 доларів США, що за офіційним обмінним курсом НБУ станом на 22 червня 2009 року складає 20 788 416 грн. 46 коп., з яких: загальної заборгованості за кредитною лінією - 2 400 000,00 доларів США; процентів за користування кредитною лінією - 264 600,00 доларів США; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитною лінією - 0,00 доларів США; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 64 684,80 доларів США та за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року у розмірі 15 008 533 грн. 52 коп., з яких: загальної заборгованості за кредитною лінією - 12 610 000 грн.; процентів за користування кредитною лінією - 1 927 660 грн. 20 коп.; пені за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитною лінією - 0,00 грн.; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 470 873 грн. 32 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за договором кредиту № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року ОСОБА_2 був наданий кредит в сумі 2 400 000 доларів США, а за договором кредиту № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 12 610 000 грн. Для забезпечення виконання зобов`язань за вказаними договорами були укладені договори поруки з ОСОБА_1 , відповідно до яких остання відповідає за зобов`язання позичальника згідно умов кредитного договору. Відповідачі не виконали зобов`язання за кредитними договорами та договорами поруки у зв`язку з чим утворилася заборгованість. У 2008 році позивач направляв ОСОБА_2 повідомлення-вимогу про необхідність усунути порушення умов кредитного договору з вимогою достроково повернути повну суму заборгованості, включаючи заборгованість за кредитом, процентів та пені. Незважаючи на отримання вказаного повідомлення, відповідач не сплатив заборгованості у наданий строк.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2010 року позов ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» задоволено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права. неправильне застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_1 солідарно на користь позивача заборгованості по кредиту в сумі 2 729 284,80 доларів США, що еквівалентно 20 788 416 грн. 46 коп. за ставкою НБУ на день подачі позову до суду, 15 008 533 грн. 52 коп. та судових витрат у сумі 1 820 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що вона не була повідомлена про розгляд справи. Відповідач зареєстрована по АДРЕСА_1 . На вказану адресу жодного разу не направлялися ані повістки до суду, ані будь-які судові рішення у справі. Повістки, які направлялися на адресу АДРЕСА_1, поверталися до суду за закінченням терміну зберігання. Телеграму, на яку посилається суд, відповідач не отримувала, а хто саме її отримав їй невідомо. Розгляд цивільної справи відбувся з грубим порушенням правил підсудності. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 листопада 2009 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 січня 2010 року, вирішено передати дану цивільну справу до Шевченківського районного суду міста Києва. Однак, суди не звернули увагу, що відповідач ОСОБА_1 не є стороною відповідних договорів про відкриття кредитних ліній. Договорами поруки не передбачено умов щодо договірної підсудності за місцезнаходженням банку. На підтвердження своїх прав відносно стягнення заборгованості за укладеними кредитними договорами позивачем було надано витяг зі статуту ВАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», в якому йдеться про рішення позачергових загальних зборів акціонерів та установчих зборів, згідно яких банк був реорганізований шляхом перетворення у ВАТ «ДБ Сбербанку Росії». Однак, у матеріалах справи відсутні вищезазначені протоколи загальних зборів акціонерів та протоколи установчих зборів. Оскільки позивачем не було надано достатніх доказів щодо обсягу та часу правонаступництва, суд був позбавлений можливості дослідити обставини справи щодо обсягу повноважень позивача із звернення до суду з відповідною позовною заявою про стягнення заборгованості. Відповідач не була повідомлена про існування заборгованості та порушення умов відповідних кредитних зобов`язань. У позовній заяві позивач сам визнав факт не надіслання ОСОБА_1 , як поручителю, повідомлення-вимоги про необхідність усунути порушення умов кредитних договорів, що були допущені ОСОБА_2 , як стороною договірних зобов`язань. У договорах поруки не передбачено строк їх дії. Оскільки вимогу про сплату всієї суми кредиту відповідачем ОСОБА_2 отримано 08 грудня 2008 року, строк виконання основного зобов`язання сплинув ще 08 січня 2009 року. З позовною заявою про стягнення заборгованості банк звернувся лише 15 липня 2009 року. Отже, з моменту виникнення порушення прав позивача та звернення із позовною заявою до поручителя за зобов`язаннями минуло більше аніж шість місяців, що свідчить про закінчення дії самого зобов`язання поруки. Суд не звернув увагу на незаконність стягнення пені за невиконання грошових зобов`язань в іноземній валюті. Максимальний розмір пені пов`язаний із розміром облікової ставки Національного банку України. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Розрахунок пені, який подано кредитором, здійснено не щоденно, тоді як у 2008-2009 роках курс долара США до національної валюти - гривні, змінювався майже кожен день. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Таким чином, після пред`явлення вимоги від 08 грудня 2008 року позивач втратив право нараховувати відсотки та пеню після настання терміну повернення, а саме з 08 січня 2009 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» зазначає, що відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи. Надані позивачем суду документи є достатніми для вставлення факту правонаступництва, реєстрація змін до статуту проведена в порядку, встановленому законом. Банк звернувся з позовом до поручителя у визначений законом строк. Висновок відповідача про максимальний розмір пені, пов`язаний з розміром облікової ставки та нарахуванням її лише в національній валюті є помилковим. Проценти нараховані на дату звернення до суду та заявлені відповідно до умов договору і були обґрунтовано стягнуті рішенням суду. Позивач також зазначає, що відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 квітня 2008 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П, відповідно до якого останньому був наданий кредит в сумі 2 400 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних і погашенням згідно умов вказаного договору строком до 03 квітня 2013 року (а.с.7, Т.1).

03 квітня 2008 року між ЗАТ «Банк НРБ», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до якого останній відповідає за зобов`язання позичальника згідно умов договору № 04-В/08/19/ФО/П (а.с.39, Т.1).

24 червня 2008 року між ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії»,правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_2 укладено договір про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П, відповідно до якого останньому був наданий кредит в сумі 12 610 000 грн. зі сплатою 19,00 % річних строком до 24 червня 2013 року (а.с.23, Т.1).

24 червня 2008 року між ЗАТ«Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», та ОСОБА_1 укладено договір поруки, відповідно до якого остання відповідає за зобов`язання позичальника згідно умов договору № 16-Н/08/19/ФО/П (а.с.37, Т.1).

Згідно розрахунків, наданих позивачем, заборгованість ОСОБА_2 за:

1. договором про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року складає: загальна заборгованість за кредитною лінією - 2 400 000,00 доларів США; проценти за користування кредитною лінією - 264 600,00 доларів США; пеня за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитною лінією - 0,00 доларів США; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 64 684,80 доларів США;

2. договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року складає: загальна заборгованість за кредитною лінією - 12 610 000 грн.; проценти за користування кредитною лінією - 1 927 660 грн. 20 коп.; пеня за прострочення повернення загальної заборгованості за кредитною лінією - 0,00 грн.; пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією - 470 873 грн. 32 коп. (а.с.43-48, Т.1).

08 грудня 2008 року ЗАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» направило ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомлення-вимогу, в якій банк вимагав дострокового повернення позичальником повної суми заборгованості за вказаними договорами, яка станом на 08 грудня 2008 року складає 2 459 538,86 доларів США та 13 043 055 грн. 58 коп. (а.с.127, Т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався ст. 22, 526, 554, 624 ЦК України.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Стаття 554 ЦК України передбачає, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ ДБ «Сбербанк Росії» зазначає, що внаслідок неналежного виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за кредитними договорами утворилася заборгованість. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитними лініями, проценти за користування кредитними лініями та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитними лініями.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позичальник та поручитель не сплатили заборгованість за кредитними договорами.

Апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ ДБ «Сбербанк Росії» є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині солідарного стягнення з позичальника та поручителя загальної заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року у розмірі 2 400 000 доларів США, та за договором від 24 червня 2008 року у розмірі 12 610 000 грн., оскільки її наявність та розмір не спростовані відповідачами.

В той же час, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду щодо солідарного стягнення з відповідачів заборгованості по процентах та пені, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абз. 2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки містяться у постанові Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2008 року ПАТ ДБ «Сбербанк Росії» направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомлення-вимогу, в якій зазначив про необхідність достроково повернути позичальником повну суму заборгованості за договорами про відкриття кредитної лінії від 03 квітня 2008 року та від 24 червня 2008 року у строк не пізніше тридцяти календарних днів з дня отримання такого повідомлення-вимоги. 08 грудня 2008 року ОСОБА_2 був ознайомлений з зазначеним повідомленням-вимогою (а.с.41-44, Т.1).

Кредитні договори були укладені строком до 03 квітня 2013 року та до 24 червня 2013 року. Тобто, 08 грудня 2008 року банк достроково пред`явив вимогу про повернення коштів за договорами, а, відтак, 07 січня 2009 року настав строк виконання як основного, так і додаткових зобов`язань за кредитними договорами і банк після зазначеної дати не мав права нараховувати проценти та пеню.

У зв`язку з зазначеним, з позичальника ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість по процентах та пені, яка виникла до 07 січня 2009 року включно.

Так, розмір заборгованості по процентах за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року станом на 07 січня 2009 року становить 88 200 доларів США (27 000+27 900+27 000+((27 900/31)*7) сума процентів за період з 01 жовтня 2008 року по 07 січня 2009 року).

Загальний розмір заборгованості по пені за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією становить 4 694,4 доларів США, з яких: пеня за період з 11 листопада 2008 року по 07 січня 2009 року складає 3 132 доларів США (58 (кількість днів)*13 770/255); пеня за період з 11 грудня 2008 року по 07 січня 2009 року - 1 562,4 доларів США (28 (кількість днів)*12 499,2/224).

Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Дія Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Максимальний розмір пені пов`язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.

Отже, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 35 854 грн. 42 коп. (4 694,4*7,6377 (курс долара США станом на день звернення до суду з позовом).

Розмір заборгованості по процентах за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року складає 844 528 грн. 11 коп. (196385,25+202 931,42+196 385,25+202 931,42+(203 487,4/31*7) сума процентів за період з 01 вересня 2008 року по 07 січня 2009 року).

Розмір заборгованості по пені становить 69 494 грн. 20 коп., з яких: пеня за період з 11 жовтня 2008 року по 07 січня 2009 року складає 34 956 грн. 58 коп. (89 (кількість днів)*100 156,48/255); пеня за період з 11 листопада 2008 року по 07 січня 2009 року - 23 540 грн. 05 коп. (58 (кількість днів)*90 913,28/224); пеня за період з 11 грудня 2008 року по 07 січня 2009 року - 10 997 грн. 57 коп. (28 (кількість днів)*76 197,48/194).

Що стосується стягнення процентів та пені за договорами про відкриття кредитної лінії з поручителя ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 03 квітня 2013 року за одним договором та до 24 червня 2013 року за іншим, сплачуючи його частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Оскільки ОСОБА_1 є поручителем за вказаними договорами про відкриття кредитної лінії, відповідно на неї покладено такі ж обов`язки.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Якщо умовами договорів укладених з позичальником договорів передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитними договорами передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Як вбачається з пунктів 1.2 договорів про відкриття кредитної лінії ліміт кредитної лінії зменшується щомісячно кожного 10 числа календарного місяця на відповідну суму.

Відповідно до ст. 4 договорів поруки боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та боржник залишаються зобов`язаними перед кредитором до того моменту, поки всі зобов`язання за кредитним договором не будуть виконані повністю.

Отже, оскільки договорами передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 10-го числа кожного місяця, а за договорами поруки відповідальність поручителя наступає за невиконання позичальником будь-якої частини зобов`язання за кредитним договором, а тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя.

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договорами не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов`язань за кредитними договорами про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань.

Таким чином, застосоване у частині четвертій статті 559 ЦК України поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

Відповідно закінчення строку, установленого договорами поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основних зобов`язань або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не пред`явить вимоги до поручителя.

У разі доведення цих обставин, зазначене змінює строк виконання основного зобов`язання і, відповідно строк пред`явлення позовної вимоги поручителю згідно положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що в силу вимоги банку про дострокове повернення всієї суми позики, 07 січня 2009 року настав строк виконання як основного, так і додаткових зобов`язань за кредитними договорами і банк після зазначеної дати не мав права нараховувати проценти та пеню. Отже, сума нарахованих процентів після 07 січня 2009 року не підлягає стягненню як з поручителя, так і з боржника.

З поданої до суду позовної заяви та поштового конверта вбачається, що банк звернувся до суду з позовом як до боржника, так і до поручителя 07 липня 2009 року (а.с.51, Т.1). Отже, в силу вимог ст. 559 ЦК України банк мав право пред`явити вимогу про сплату нарахованих відсотків до поручителя, які були нараховані протягом шести місяців, що передують зверненню до суду, тобто, до 07 січня 2009 року.

Оскільки відсотки за користування кредитними коштами, як і пеня за невчасне виконання грошових зобов`язань з 08 січня 2009 року не мали нараховуватись через сплив строку дії кредитних договорів, а нараховані до 08 січня 2009 року відсотки та пеня не охоплюються шестимісячним строком чинності зобов`язань за договорами поруки, позов до поручителя в частині стягнення відсотків та пені задоволенню не підлягає.

Щодо можливості стягнення заборгованості за тілом кредиту за зазначеними кредитними договорами, апеляційний суд зазначає наступне.

З наданих суду розрахунків заборгованості за отриманими кредитами вбачається, що станом на 22 червня 2009 року боржник не мав простроченої заборгованості за тілом кредиту (а.с.43-48, Т.1). Отже, строк повернення всієї суми тіла кредиту за вищезазначеними договорами кредиту настав 07 січня 2009 року, з підстав викладених вище.

З позовом до поручителя про стягнення тіла кредиту банк звернувся 07 липня 2009 року (а.с. 51 т. 1), тобто, в останній день шестимісячного строку існування у поручителя відповідного зобов`язання, а відтак, строк визначений ст. 559 ЦК України банком не порушено і несплачені суми боргу за тілом кредиту за договорами про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 березня 2008 року та про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року підлягають стягненню в солідарному порядку з боржника та поручителя.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що розгляд цивільної справи відбувся з грубим порушенням правил підсудності. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 03 листопада 2009 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 січня 2010 року, вирішено передати дану цивільну справу до Шевченківського районного суду міста Києва. Проте, суди не звернули увагу, що відповідач ОСОБА_1 не є стороною відповідних договорів про відкриття кредитних ліній.

Однак, такі доводи відповідача фактично свідчать про її незгоду з ухвалами про передачу справу за підсудністю, які набрали законної сили.

ОСОБА_1 також зазначає, що на підтвердження своїх прав відносно стягнення заборгованості за укладеними кредитними договорами позивач надав витяг зі статуту ВАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», в якому йдеться про рішення позачергових загальних зборів акціонерів та установчих зборів, згідно яких банк був реорганізований шляхом перетворення у ВАТ «ДБ Сбербанку Росії». Однак, у матеріалах справи відсутні протоколи загальних зборів акціонерів та протоколи установчих зборів.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься Статут ПАТ ДБ «Сбербанку Росії», у пункті 1.3 якого зазначено, що ПАТ ДБ «Сбербанку Росії» є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ ДБ «Сбербанку Росії», ЗАТ ДБ «Сбербанку Росії», ЗАТ «Банк НРБ», ЗАТ «Комерційний банк НБР - Україна» (а.с.66, Т.1).

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, відповідач зазначає, що вона не була повідомлена про існування заборгованості та порушення умов відповідних кредитних зобов`язань. У позовній заяві позивач сам визнав факт не надіслання ОСОБА_1 , як поручителю, повідомлення-вимоги про необхідність усунути порушення умов кредитних договорів, що були допущені ОСОБА_2 , як стороною договірних зобов`язань.

Зазначені доводи апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки банк повідомив боржника про наявність заборгованості за кредитними договорами та просив достроково повернути всю суму кредиту.

Не повідомлення поручителя про невиконання боржником його зобов`язань за кредитним договором ніяким чином не звільняє поручителя від його обов`язку задовольнити вимоги кредитора у разі порушення умов договору боржником.

Так, у відповідності до вимог ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, в даному випадку пред`явленням вимоги до поручителя є подання зазначеного позову до суду, відповідачем в якому зазначено поручителя ОСОБА_1 .

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачів грошових коштів в доларах США з зазначенням грошового еквіваленту в гривнях на момент пред`явлення позову, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

У статті 2 цього Декрету вказано, що резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. Резиденти мають право бути власниками також валютних цінностей, що знаходяться за межами України, крім випадків, передбачених законодавчими актами України.

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ.

У частині четвертій статті 5 Декрету № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто, таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема, позики не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 723/304/16-ц.

За таких обставин, стягненню з відповідачів підлягає заборгованість у тій валюті, в якій отримувались кредитні кошти, без зазначення відповідного еквіваленту суми в гривні.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач також зазначає, що були відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження, оскільки апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного судового рішення.

Однак, такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки у справі було ухвалено заочне рішення. У силу вимог цивільного процесуального законодавства, відповідач має право оскаржити заочне рішення після розгляду судом заяви про його перегляд. ОСОБА_1 подала заява про перегляд заочного рішення та ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 30 липня 2019 року така заява була залишена без задоволення, а апеляційна скарга подана відповідачем 23 серпня 2019 року. Тобто, підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження на підставі ч. 2 ст. 358 ЦПК України були відсутні.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви позивач сплатив судові витрати у загальному розмірі 1 952 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню на 91 %, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 881 грн. 16 коп. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2010 року скасувати та прийняти постанову.

Позов Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , проживаючого по АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , проживаючої по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії», місце знаходження - вул. Володимирська, 46, м. Київ, ідентифікаційний код 25959784, загальну заборгованість за кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року у розмірі 2 400 000 (два мільйони чотириста тисяч) доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» загальну заборгованість за кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії №16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року у розмірі 12 610 000 (дванадцять мільйонів шістсот десять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованість по процентах за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії № 04-В/08/19/ФО/П від 03 квітня 2008 року у розмірі 88 200 (вісімдесят вісім тисяч двісті) доларів США та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією у розмірі 35 854 (тридцять п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) гривні, 42 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованість по процентах за користування кредитною лінією за договором про відкриття кредитної лінії № 16-Н/08/19/ФО/П від 24 червня 2008 року у розмірі 844 528 (вісімсот сорок чотири тисячі п`ятсот двадцять вісім) гривень, 11 копійок та пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитною лінією 69 494 (шістдесят дев`ять тисяч чотириста дев`яносто чотири) гривні, 20 копійок.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанку Росії» судовий збір у розмірі 881 (вісімсот вісімдесят одна) гривня, 16 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.