ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«15» січня 2019 року

м. Харків

справа № 640/816/17-ц

провадження № 22ц/818/595/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова В.Ф.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року в складі судді Ніколаєнко І.В.,

в с т а н о в и в:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Селезньова Вікторія Федорівна про визнання правочину недійсним, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 червня 2007 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та проживав з нею вдвох у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де зареєстрований з 05 липня 2007 року.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла, та спадкоємцями першої черги є він, як її чоловік, та ОСОБА_2, яка є дочкою спадкодавця.

Зазначив, що після смерті дружини продовжував проживати у вказаній квартирі, виконувати всі обов'язки по утриманню, догляду, сплачувати комунальні платежі.

Вказав, що у відповідача на праві власності є інше житло, де вона постійно проживає та зареєстрована. Проте, вона мала намір розпорядитись належною їй часткою однокімнатної квартири, в якій він проживає, яка є неподільною, і це загрожує йому залишитись без житла, що має для нього істотне значення.

Зазначив, що сплатити відповідачу компенсацію за її частку квартири він не в змозі у зв'язку з тим, що є інвалідом другої групи, непрацездатний, тяжко хворий, переніс декілька разів інсульт, пенсіонер, матеріально незабезпечений.

Вказав, що іншого житла не має. Він є самотній, втратив дружину, тобто опинився у вкрай тяжкому становищі та для зменшення тяжких для себе обставин вчинив добровільно, на вкрай невигідних умовах для себе правочин, відмовився від єдиного житла, необхідного для життя, чим скористалась відповідач, впевнивши його, що він залишиться проживати в квартирі.

Зазначив, що тяжкими обставинами є його тяжка хвороба, ІБС, гіпертонія 2 стадії; те, що він декілька разів переніс інсульт, визнаний інвалідом другої групи безстроково; втратив єдину близьку людину, знаходився після смерті дружини у тяжкому психічному стані; самотній, іншого житла в нього немає, тому для зменшення цих тяжких життєвих обставин добровільно вчинив правочин щодо відмови від спадщини, і за відсутності цих тяжких обставин правочин взагалі не вчинив би на таких умовах.

Вказав, що його волевиявлення не може вважатися вільним і не відповідає його внутрішньому волевиявленню.

Просив визнати недійсною його відмову від спадщини у вигляді ? частки однокімнатної квартири АДРЕСА_2 після смерті дружини ОСОБА_4 та свідоцтво, видане на право власності в порядку спадкування на ім'я ОСОБА_2 в частині ? частки однокімнатної квартири; визнати за ним право власності на ? частку однокімнатної квартири АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після смерті дружини ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що він вчинив відмову від спадщини, опинившись у тяжкому фізичному і психічному стані, викликаному станом здоров'я та смертю дружини, на вкрай невигідних умовах; що він відмовився від спадщини, розраховуючи на підтримку та допомогу відповідача, з метою зменшення тяжких обставин, в яких опинився; що іншого житла він не має, будинок його батьків непридатний для проживання, інших рідних осіб він також не має, оскільки його дочка мешкає у Росії; що суд проігнорував медичні висновки про стан його здоров'я, потребу у сторонній допомозі та дійшов помилкового висновку про те, що він не знаходиться у тяжкому стані та що між його захворюваннями і укладеним правочином відсутній причинно-наслідковий зв'язок.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з'явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 14 січня 2019 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з її хворобою, однак, доказів щодо цього до заяви не надано, тому заяву залишено без задоволення. 15 січня від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та її представника, яку задоволено.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону та обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що передбачені законом підстави для визнання відмови від прийняття спадщини недійсноювнаслідок вчинення її під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах відсутні.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 22 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірна квартира АДРЕСА_4, загальною площею 32,0 кв. м., належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 січня 2000 року НОМЕР_1, що записано у реєстрову книгу за № 2А-00-195435

З копії паспорту ОСОБА_1, довідки Комунального підприємства "Жилкомсервіс №15" № 3057 від 19 грудня 2016 року з місця проживання про склад сім'ї та прописку вбачається, що ОСОБА_1 з 05 липня 2007 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_5 і по теперішній час.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 померла.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складалась з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 16,6 кв. м., загальною площею 32,0 кв. м.

Спадкоємцями за законом першої черги на момент відкриття спадщини були чоловік спадкодавця ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_2

ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу із заявою про відмову від спадщини, яка зареєстрована 22 серпня 2014 року в книзі обліку спадкових справ за № 27.

22 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Селезньовою В.Ф. відкрито спадкову справу № 10/2014 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4

22 серпня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Селезньової В.Ф. із заявою про прийняття спадщини, яка зареєстрована в книзі обліку спадкових справ № 28 від 22 серпня 2014 року.

06 березня 2015 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Селезньової В.Ф. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину , яка зареєстрована в книзі обліку спадкових справ № 07 від 06 березня 2015 року, та у той же день нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину, яка складається з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 16,0 кв. м., загальною площею - 32,0 кв. м., яке зареєстровано в реєстрі за № 267.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №34615388 від 06 березня 2015 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частинами 1, 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно частин 1, 5, 6 статті 1273 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Матеріали справи свідчать про те, що після смерті дружини позивача, позивач в межах шестимісячного строку відмовився від прийняття спадщини, яка складається з однокімнатної квартири. Із змісту заяви вбачається, що відмова від спадщини є безумовною і беззастережною.

Доказів того, що відмова від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття відкликана матеріали справи не містять.

Частиною 5 статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, про визнання якого недійсним ставиться питання за статтею 233 ЦК України , характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа і яка вимусила її вчинити правочин; правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що вимусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи позивач дійсно є особою похилого віку, інвалідом другої групи, має ряд захворювань та переніс декілька інсультів.

Зокрема, із копій медичної документації, витягів з історії хвороби, які датовані 2003-2008 роки вбачається, що позивач перебуває на обліку лікарів, у 1992 та 1998 роках переніс ішемічні інсульти на фоні гіпертонічної хвороби, церебрального атеросклероза. Однак, матеріали справи не містять доказів того, що під час подачі заяви до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_1 хворів тяжкою хворобою.

Сама по собі наявність у позивача тяжких захворювань без доведеності того факту, що саме вони вплинули на прийняття рішення відмовитися від права на спадщину, не має правового значення для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідач мала намір чи намагалась виселити його з квартири, вимагала від нього компенсацію за її частку квартири.

Акт сусідів позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 щодо того, що позивач неодноразово скаржився на те, що відповідач вимагає від нього звільнити спірну квартиру не є належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України. Інших доказів позивачем не надано.

Доказів, які б свідчили про те, що оспорюваний правочин укладено ОСОБА_1 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, позивачем також не надано.

Основною ознакою правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Необхідною умовою для визнання правочину недійсним є доведення причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем не доведено, яким чином укладення правочину щодо відмови від прийняття спадщини спрямовано на усунення або зменшення обставин, на які він посилається як на тяжкі.

Позивач не був позбавлений можливості відкликати свою заяву про відмову від прийняття спадщини, а також укласти інший правочин, зокрема, договір довічного утримання, спадковий договір тощо у разі, якщо у нього дійсно існували обґрунтовані побоювання втрати житла, проте таким правом не скористався.

Той факт, що заява про відмову від спадщини ОСОБА_1 датована ще за життя дружини 22 липня 2014 року, коли спадщина ще не була відкрита, не є підставою для визнання відмови від спадщини недійсною, оскільки цю заяву зареєстровано в нотаріальній конторі 22 серпня 2014 року.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивача про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності, як такі, що є похідними від вимоги про визнання недійсною відмови від спадщини, в задоволенні якої відмовлено.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування своїх вимог та які не підтверджені доказами (потреба у сторонній допомозі у зв'язку з хворобою та тяжкий психологічний стан після смерті дружини), не можуть бути підставами для застосування до спірних правовідносин статті 233 ЦК України та обґрунтовано виходив із недоведеності факту наявності тяжкої обставини у позивача, що примусила його відмовитися від прийняття спадщини, а також невигідності умов, за наявності яких вказана відмова підлягає визнанню недійсною.

Таким чином, доводи скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Що стосується питання щодо стягнення судових витрат судова колегія зазначає, що позивач як інвалід другої групи звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді І.О.Бровченко

А.І.Колтунова

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.