Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

справа № 127/15481/13-ц

провадження № 61-23305св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2 (позивач за зустрічним позовом),

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Ленінський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Діброва Л. О., служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Медяного В. М., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року акціонерний комерційний банк «Східно-Європейський банк» (далі - АКБ «Східно-Європейський банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 18 червня 2007 року АКБ «Східно-Європейський банк» уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № 100/2007 (кредитна лінія), згідно з яким з урахуванням додаткових угод до нього від 20 липня 2007 року, 27 вересня 2007 року, 02 червня 2008 року банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію з урахуванням його платоспроможності з лімітом в сумі 77 000,00 доларів США на споживчі цілі, строком до 18 червня 2012 року із сплатою 15,0 % річних. З 02 червня 2008 року банк встановлює позичальнику відсоткову ставку за користування відкличною мультивалютною невідновлювальною кредитною лінією у розмірі 21 % річних в гривнях та 16 % річних у доларах США (пункт 1.1).

Згідно з договором іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., на забезпечення зобов'язань за цим договором банком прийнято в заставу майно - трикімнатна квартира, за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв. м.

Крім того, на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007 між АКБ «Східно-Європейський банк» (кредитор) та ОСОБА_2 (поручителем) і ОСОБА_1 (боржником) 18 червня 2007 року укладено договір поруки.

Відповідно до договору купівлі-продажу права вимоги від 25 квітня 2014 року № 23/ФК-14, укладеного між ТОВ «Брокінвестгруп», яке діє від імені АКБ «Східно-Європейський банк» на підставі договору про передавання в управління непроданих активів від 13 грудня 2013 року, та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») відбулося відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007.

У зв'язку з цим 02 липня 2015 року до участі у справі залучено правонаступника позивача АКБ «Східно-Європейський банк» -ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія»

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, допустила утворення заборгованості, яка станом на 12 червня 2013 року становить 1 180 144, 63 грн, з яких: заборгованість за кредитом в сумі 52 000,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 451 636,00 грн і 126 250,00 грн; несплачені відсотки за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що еквівалентно 349 894,61 грн і 134 241,10 грн; неустойка 154 122,89 грн, яка складається із пені - 147 765,07 грн і штрафу - 6 357,81 грн

Посилаючись на вищевикладене АКБ «Східно-Європейський банк» просив суд стягнути вищевказану заборгованість у такому порядку: з ОСОБА_1 за рахунок грошових коштів і за рахунок іншого майна, що буде виявлено в процесі виконання виконавчого провадження, встановленого статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження»; з ОСОБА_2 за рахунок коштів та за рахунок предмета іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є трикімнатна кімнатна квартира № 4 за адресою: вулиця Грушевського, 66 у місті Вінниця, що належить йому на праві приватної власності; виселити з квартири ОСОБА_2 та інших осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі зі зняттям їх із реєстраційного обліку за вказаною адресою.

16 грудня 2015 року відповідач ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до АКБ «Східно-Європейський банк» і ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 224 ЦК України.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що на момент укладення договору іпотеки квартири за адресою: АДРЕСА_1 в квартирі проживає з 2006 року малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. А оскільки договір іпотеки всупереч вимогам статті 32 ЦК України, статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» було укладено без дозволу органу опіки та піклування відповідно до частини першої статті 224 ЦК України він є нікчемним.

22 грудня 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про збільшення зустрічних позовних вимог та остаточно просив суд:

визнати недійсним іпотечний договір від 18 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., як забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном - квартири АДРЕСА_2;

припинити іпотеку на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, внесену в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О. та зареєстрованого за № 2081;

виключити (вилучити) з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 5158842, внесений на підставі договору іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстрованого за № 2081, про заборону відчуження об'єкта обтяження, а саме квартиру АДРЕСА_1;

виключити (вилучити) з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 5158881, внесений на підставі договору іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстрованого за № 2081, про заборону відчуження об'єкта обтяження, а саме: квартиру АДРЕСА_1, що перенесена до спецрозділу за номером запису 5768840 від 23 травня 2014 року на підставі договору про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».

24 травня 2016 року ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву до АКБ «Східно-Європейський банк» і ОСОБА_1 про визнання зобов'язання поруки припиненим з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, оскільки банк не пред'явив до нього як поручителя за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_1 вимоги протягом шести місяців від дня закінчення строку дії кредитного договору, тобто з 18 червня 2012 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007 в сумі 1 180 144,63 грн в тому числі непогашений кредит - 52 000,00 доларів США, що еквіваленті за курсом НБУ становить 451 636,00 грн, а також 126 250,00 грн; несплачені проценти за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 349 894,61 грн, а також 134 241,10 грн; неустойку - 154 122,89 грн.

В іншій частині позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 3 441,00 грн судових витрат зі сплати судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору недійсним задоволено.

Визнано недійсним іпотечний договір від 18 червня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л.О., як забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном - квартири АДРЕСА_2.

Припинено іпотеку на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, внесену в Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору іпотеки від 18 червня 2007 року № б/н, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О. та зареєстрованого за № 2081.

Виключено (вилучено) з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за реєстраційним номером 5158842, внесений на підставі договору іпотеки № б/н від 18 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстрованого за № 2081, про заборону відчуження об'єкта обтяження, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Виключено (вилучено) з Державного реєстру іпотек запис за реєстраційним номером 5158881, внесений на підставі договору іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Дібровою Л. О., зареєстрованого за № 2081, про заборону відчуження об'єкта обтяження, а саме квартири АДРЕСА_1, що перенесена до спецрозділу за номером запису 5768840 на підставі договору про відступлення права вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» від 23 травня 2014 року.

Стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на користь ОСОБА_2 488,00 грн сплаченого судового збору.

У задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» та стягуючи солідарно з відповідачів на користь товариства заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 280 144,63 грн, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконала, допустила утворення заборгованості, яка підлягає стягненню солідарно з неї та поручителя ОСОБА_2 з підстав, передбачених статями 526, 549, 54, 611, 1048, 1054 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним іпотечного договору від 18 червня 2007 року, припинення іпотеки, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що укладений між ОСОБА_2 і банком оспорюваний договір іпотеки без дозволу органу опіки та піклування суперечить закону та інтересам дитини, а тому є нікчемним з підстав, передбачених частиною першою статті 224 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року скасовано, ухвалено нове, яким позов ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007 в сумі 1 180 144,63 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 52 000,00 доларів США, що еквівалентно 451 636,00 грн і 126 250,00 грн; несплачені проценти за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що за курсом становить 349 894,61 грн та 134 241,10 грн; неустойка - 154 122,89 грн.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007 звернуто стягнення на предмет іпотеки - на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Курановою О. О. 23 квітня 2003 року за реєстровим № 983, зареєстрованого КП «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 24 квітня 2003 року в реєстровій книзі № 563 за реєстровим № 1097/49866, шляхом продажу від імені ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і направлення коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007 в сумі 1 180 144,63 грн. Встановлено початкову ціну продажу предмета іпотеки за вартістю, визначеною згідно з експертним висновком суб'єкта оціночної діяльності

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто порівну із ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» 7 226,10 грн сплаченого судового збору.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним і визнання договору поруки припиненим, задоволено частково.

Визнано договір поруки, укладений 18 червня 2007 року між АКБ «Східно-Європейський банк» та ОСОБА_2 (поручителем) і ОСОБА_1 (боржником), припиненим.

В задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Стягнуто порівну із ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 785,10 грн сплаченого судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання іпотечного договору від 18 червня 2007 року недійсним та припинення іпотеки, виключення записів про реєстрацію та відмовляючи в позові в цій частині, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що іпотечний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства і при його укладенні не було порушено права неповнолітньої дитини, а тому підстав, передбачених частиною 6 статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України, для задоволення зустрічних вимог немає. А тому підлягають задоволенню позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання договору іпотеки недійсним, припинення іпотеки та вилучення записів про реєстрацію іпотеки та в частині задоволення первісного позову ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, залишити в цій частині в силі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги докази на підтвердження доводів зустрічного позову про те, що на момент укладання оспорюваного договору іпотеки у квартирі, що є предметом іпотеки проживала малолітня ОСОБА_4, а тому на укладання такого договору відповідно до положень статті 32 ЦК України, статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» потрібна згода органу опіки та піклування.

Крім того, звертаючи стягнення на предмет іпотеки, апеляційний суд не врахував положення статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» згідно з вимогами яких початкова ціна має бути встановлена у грошовому виразі під час ухвалення судового рішення, а не визначатися під час виконавчого провадження на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Також, звертаючи стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення загальної суми заборгованості у розмірі 1 188 144,63 грн, в тому числі 126 250,00 грн, отриманих боржником на підставі додаткового договору № 2 від 27 вересня 2007 року до кредитного договору від 18 червня 2007 року, апеляційний суд не врахував, що ця сума не була забезпечена іпотекою чим порушив норму частини четвертої статті 3 та частину другу статті 7 Закону України «Про іпотеку» відповідно до яких іпотекою може бути забезпечено виконання дійсного зобов'язання.

Рішення апеляційного суду в частині визнання договору поруки, укладеного 18 червня 2007 року між АКБ «Східно-Європейський банк» та ОСОБА_2, ОСОБА_1, припиненим та в частині стягнення заборгованості за кредитом не оскаржується та в касаційному порядку не переглядається (стаття 400 ЦПК України).

У січні 2018 року ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» подала до суду заперечення на касаційну скаргу в яких зазначила, що рішення апеляційного суду в частині задоволення позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки є законним та обґрунтованим, а тому в цій частині є законним та обґрунтованим, передбачених законом підстав для його скасування не має.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 18 червня 2007 року АКБ «Східно-Європейський банк» уклав із ОСОБА_1 кредитний договір № 100/2007 (кредитна лінія), згідно з умовами якого банк відкрив позичальнику відкличну невідновлювальну кредитну лінію з урахуванням її платоспроможності з лімітом в сумі 52 000,00 доларів США на споживчі цілі терміном з 18 червня 2007 року по 18 червня 2012 року із сплатою 15 % відсотків річних (пункт 1.1).

20 липня 2007 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору від 18 червня 2007 року № 100/2007.

27 вересня 2007 року сторонами укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору від 18 червня 2007 року № 100/2007, яким пункт 1.1 кредитного договору викладено у новій редакції: банк відкриває позичальнику відкличну мультивалютну невідновлювальну кредитну лінію з урахуванням його платоспроможності з лімітом в сумі 77 000,00 доларів США на споживчі цілі терміном з 27 вересня 2007 року по 18 червня 2012 року із сплатою 15,0 % річних. Банк надає позичальнику транш в межах відкритої кредитної лінії 126 250,00 грн терміном з 27 вересня 2007 року по 30 вересня 2008 року із сплатою 20,0 % річних (а. с. 24, т. 1).

27 вересня 2007 року ОСОБА_1 отримала 126 250,00 грн, про що свідчить її підпис отримувача в заяві на видачу готівки від 27 вересня 2007 року № 178498.

02 червня 2008 року сторони уклали додатковий договір № 3 до кредитного договору від 18 червня 2007 року № 100/2007, де пункт 1.1 викладений у новій редакції: терміном з 02 червня 2008 року по 18 червня 2012 року банк встановлює позичальнику відсоткову ставку за користування відкличною мультивалютною невідновлювальною кредитною лінією у розмірі 21 % річних в гривнях та 16 % річних у доларах США.

Пунктом 2 кредитного договору визначені умови забезпечення кредиту. В забезпечення зобов'язань за цим договором банком прийнято: застава майна - трикімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 55,2 кв. м у місті Вінниці, згідно з договором іпотеки від 18 червня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ДібровоюЛ. О. (пункт 2.1.). Незалежно від зазначеного забезпечення у пункті 2.1. договору, за невиконання грошових зобов'язань по даному договору, позичальник відповідає всім належним йому коштами та майном, на які може бути звернено стягнення в порядку, встановленому законодавством України (пункт 2.2).

За умовами договору позичальник зобов'язався забезпечити повернення кредиту згідно з умовами кредитного договору, але не пізніше 18 червня 2012 року. Сплату відсотків за користування кредитом здійснювати щомісячно по останній робочий день кожного звітного місяця (пункт 3.3.1).

У разі несвоєчасного повернення кредиту та відсотків за його користування позичальником відшкодування боргу може проводитися шляхом звернення стягнення на заставлене майно а також на інше майно/кошти позичальника (пункт 6.1).

25 квітня 2014 року № 23/ФК-14 між ТОВ «Брокінвестгруп», яке діє від імені АКБ «Східно-Європейський банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги.

Відповідно до додатку № 2 до договору купівлі-продажу права вимоги від 25 квітня 2014 року № 23/ФК-14 до ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія», перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, заборгованість ОСОБА_1 станом на 12 червня 2013 року становить 1 180 144, 63 грн, з яких: непогашений кредит в сумі 52 000,00 доларів США, що еквівалентно 451 636,00 грн та 126 250,00 грн; несплачені відсотки за користування коштами - 43 775,13 доларів США, що еквівалентно 349 894,61 грн і 134 241,10 грн; неустойка 154 122,89 грн, яка складається із пені - 147 765,07 грн і штрафу - 6 357,81 грн (а. с. 15-16, т. 1).

ОСОБА_2 не оспорює розмір та розрахунок заборгованості. Однак зазначає, що у суду апеляційної інстанції не було передбачених законом підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - належну йому на праві приватної власності трикімнатна квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв. м у рахунок погашення вище зазначеного розміру заборгованості.

Суди встановили, що 18 червня 2007 року між АКБ «Східно-Європейський банк» (іпотекодержатель) і ОСОБА_2 (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, яким забезпечується виконання боржником ОСОБА_1 зобов'язань перед іпотекодержателем, за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 100/2007. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець передає в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з умовами іпотечного договору іпотекодавець має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його призначення з врахуванням обмежень, встановлених цим договором; припинити реалізацію предмету іпотеки до дня його продажу, шляхом виконання вимог за основним зобов'язанням чи тієї її частини, виконання якої прострочено, разом з відшкодуванням будь-яких витрат та збитків, завданих іпотекодержателю (пункт 3.2, 3.2.1, 3.2.2).

Іпотекодержатель має право у разі порушення зобов'язань боржником по кредитному та іпотекодавцем по цьому договору, звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, а також задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми (пункт 3.4, 3.4.1).

Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки щодо відшкодування витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки, при необхідності витрат на утримання і збереження предмета іпотеки (пункт 3.4.2).

Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки достроково у разі несвоєчасного погашення боржником чергових платежів по кредиту та несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом, що обумовлено кредитним договором, використання кредиту не за цільовим призначенням або порушенням інших умов кредитного договору (п. 3.4.3).

Суди встановили, що відповідачі на час укладення кредитного договору № 100/2007 (18 червня 2007 року) проживали у зареєстрованому шлюбі, який розірвали 22 грудня 2009 року. Вони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_2, заперечуючи позов банку, звернувся в суд із зустрічним позовом про визнання іпотечного договору недійсним, мотивувавши свої вимоги тим, що неповнолітня ОСОБА_4 з 2006 року по даний час проживає в квартирі АДРЕСА_1, тобто на час укладення договору іпотеки від 18 червня 2007 року вона проживала в іпотечній квартирі.

Під час укладення іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_2 15 червня 2007 року надав на ім'я директора банку заяву, в якій зазначив, що не має дітей віком до 18 років, яким він є батьком; також вказав, що жодна дитина віком до 18 років не має права власності або права користування нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_4, добавивши, що зі змістом статей 190 «Шахрайство» і 192 « Заподіяння майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою» КК України ознайомлений, положення цих статей йому повністю зрозумілі. Своїм підписом ОСОБА_2 стверджував, що інформація, надана у цій заяві є достовірною (а. с. 26, т. 3).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

За змістом статті 32 ЦК України,статті 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року № 6-589св16).

Сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування не дає підстав для висновку про порушення прав малолітньої особи.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що укладення оспорюваного договору іпотеки не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження прав на користування житлом малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 2006 року проживає в квартирі. За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» в обраний позивачем спосіб захисту прав -шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитом.

Крім того, доводи касаційної скарги про те, що в резолютивній частині рішення апеляційного суду не зазначено початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не можуть бути безумовною підставою для скасування рішення, оскільки відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року, справа № 235/3619/15-ц, провадження №14-11цс18.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 12 січня 2017 року в частині задоволення первісного позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» про визнання договору іпотеки недійсним, припинення іпотеки та вилучення записів про реєстрацію іпотеки залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило