Провадження № 22-ц/4808/1405/19
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Шамотайла О.В., ухвалене 12 вересня 2019 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

В червні 2019 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 01.04.2010 року року між сторонами шляхом підписання заяви-анкети було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 16 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить його підпис. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідно позичальник надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, а також його зміну за рішенням та ініціативою банку. Договором також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Банк виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі. Оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконував, станом на 26.05.2019 року утворилася заборгованість. Зокрема, 41 973,35 грн - за тілом кредиту, 17 856,84 грн - за простроченим тілом кредиту, 30 612,57 грн пені, 500 грн штрафу (фіксована частина) та 4 522, 14 грн штрафу (процентна складова). Всього 95 464,90 грн, які позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.04.2010 року в розмірі 16 000 грн тіла кредиту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

При цьому суд виходив з того, що при укладенні між сторонами кредитного договору у вигляді заяви-анкети не було дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження цих умов. У заяві позичальника процентна ставка не зазначена, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки та її розмір. А тому суд вважав обгрунтованими позовні вимоги тільки в частині стягнення з відповідача 16 000 грн фактично отриманого ним тіла кредиту.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості в повному обсязі по тілу кредиту та неустойки, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу.

Вказує, що заборгованість відповідача по кредиту складається з 41 973,35 грн заборгованості за тілом кредиту та 17 856,84 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту. Натомість, стягуючи лише частину заборгованості по тілу кредиту в розмірі 16 000 грн, суд порушив вимоги статей 526, 599, 1054 ЦК України щодо належного виконання грошового зобов`язання. Встановивши, що банк надав позичальнику кредит, який ним не повернуто, в суду не було підстав відмовляти у стягненні решти заборгованості по тілу кредиту, в тому числі простроченої заборгованості. Більше того, ця заборгованість належним чином обгрунтована розрахунком, якому суд не дав правильної оцінки. Для підтвердження заборгованості по кредиту також подано виписку по картрахунках відповідача, що має статус первинного документа.

Необгрунтовано суд також при вирішенні спору застосував правовий висновок, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, оскільки спірні правовідносини в цих справах не є подібними. В ній відповідачем заперечувались умови договору, тоді як в даній справі позичальних умов кредитного договору не оспорював, що свідчить про його згоду з такими.

На думку апелянта, відмова суду у задоволенні цих позовних вимог порушує принципи двосторонності та оплатності договору. А отже, наносить шкоду усім споживачам банківських послуг, оскільки можливість кредитування забезпечується за рахунок залучених грошових коштів на банківських депозитах.

З огляду на вищенаведене просив рішення суду в частині відмови в стягненні частини заборгованості по тілу та заборгованості по простроченому тілу кредиту, а також по пені та штрафу скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити.

Правом на подання відзиву ОСОБА_1 не скористався.

В засіданні апеляційного суду представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокат Рокетська С.В. доводи скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився повторно. Враховуючи необхідність дотримання учасниками справи процесуальних прав та обов`язків, а судом - строків розгляду справи, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в його відсутності не вбачає.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката Рокетської С.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як правильно встановив суд першої інстанції, і це підтверджується матеріалами справи, 01.04.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н шляхом підписання відповідачем заяви, за умовами якого останньому надано кредит на картковий рахунок. При цьому в заяві зазначено, що позичальник погоджується з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку (а.с. 11).

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, посилався на Тарифи банку, а також Умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 12-27).

З`ясовано, що позичальник свої зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконував. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем на підтвердження своїх вимог (а.с.4-10) станом на 26 травня 2019 року загальна сума боргу за кредитним договором складала 95 464,90 грн. З яких: 41973,35 грн - заборгованість за тілом кредиту, 17 856,84 грн - за простроченим тілом кредиту, 30 612,57 грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 500 грн - штраф (фіксована частина), 4522, 14 грн - штраф (процентна складова).

У статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, між сторонами існує кредитне зобов`язання, відповідно до якого позичальник користується платіжним засобом, кредитні карточки йому видавалися неодноразово. Відповідно ОСОБА_1 був обізнаний про його існування, усвідомлював наявність заборгованості та вчиняв дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором № б/н від 01.04.2010 року.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Разом з тим, роздруківка із сайту банку не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) і правильно врахований судом першої інстанції при розгляді цієї справи відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України.

Укладений між сторонами кредитний договір у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів - тіла кредиту.

Проте, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню і штрафи за несвоєчасну сплату за користування кредитними коштами.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у зазначеному в цих документах( доданих банком до позовної заяви) розмірах і порядках нарахування.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні з ОСОБА_1 договору банком було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Оскільки вимог про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`яляв, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що правові підстави для стягнення на користь банку 30 612,57 грн нарахованої пені за прострочене зобов`язання та штрафів - 500,00 грн (фіксована частина) і 4 522,14 грн (процентна складова) відсутні.

На думку колегії суддів сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по пені та штрафах, оскільки з наданих документів не вбачається, які тарифи застосовувалися при нарахуванні цієї заборгованості та що сторони в письмовій формі обумовили таку відповідальність.

А отже, суд першої інстанції дійшов правильного переконання про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог банку в цій частині, обгрунтовано відмовивши в їх задоволенні. У цій частині рішення місцевого суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Тому рішення суду у вказаній частині належить залишити без змін.

Натомість, перевіряючи законність та обгрунтованість судового рішення щодо часткового задоволення позову про стягнення заборгованості по тілу кредиту апеляційний суд виходить з такого.

Згідно долученого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 41 973,35 грн, а за простроченим тілом кредиту - 17 856,84 грн. Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи та поясненнями позивача фактично підтверджено отримання позичальником кредитних коштів лише в розмірі 16 000 грн, які й стягнуто на користь банку.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком, оскільки судом не звернуто увагу на те, що саме на нього покладено обов`язок по визначенню розміру заборгованості, який підлягає стягненню за судовим рішенням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами першою- четвертою стататі 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу частини першої статті 81 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг вбачається, що вона не містить будь-яких даних про суму кредиту чи кредитного ліміту. При цьому у позовній заяві зазначено про отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 16 000 грн та право банку змінювати кредитний ліміт.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач користувався картковим рахунком та кредитними коштами. При цьому платіжні картки йому видавалися неодноразово. Також неодноразово змінювався кредитний ліміт.

Сума заборгованості позичальника по тілу кредиту відображена у наданих банком розрахунках. Суми надходження та витрат коштів згідно розрахунку повністю співпадають з інформацією, що міститься у виписках по рахунках, долучених банком до апеляційної скарги. Тобто, вказаними письмовими документами доведено, що відповідач активно користувався кредитними коштами, що перевищують первісно встановлений ліміт 16 000 грн.

При цьому прострочене тіло кредиту в сумі 17 856,84 грн це фактично отримані позичальником кошти. У випадку неповернення коштів у встановлений законом строк певний платіж з тіла кредиту переноситься до простроченої заборгованості.

Власного розрахунку заборгованості ОСОБА_1 не надав та не спростував належними та допустимими доказами розрахунок заборгованості за тілом кредиту та простроченим тілом кредиту, наданий позивачем.

При цьому колегія суддів враховує відсутність відзиву відповідача на апеляційну скаргу та належне його повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.

Приймаючи до уваги те, що фактично кредитні кошти згідно зазначеного обсягу кредитних зобов`язань позичальником отримано, що свідчить про погодження ним дій банку щодо умов кредитування в цій частині, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні суми заборгованості по тілу кредиту та по простроченому тілу кредиту - всього в розмірі 59 830,19 грн.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставою для зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З огляду на вищевикладене рішення суду в цій частині необхідно змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 41 973,35 грн заборгованості за тілом кредиту та 17 856,84 грн заборгованості за простроченим тілом кредиту, а всього 59 830,19 грн.

Згідно частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, суд дійшов висновку про стягнення на користь банку кредитної заборгованості в розмірі 59 830,19 грн, задовольнивши тим самим 62,67 % позовних вимог та 75,3% вимог апеляційної скарги.

Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належить стягнути сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам за подання позовної заяви в розмірі 1 203,90 грн (1921грн х 62,67%) та апеляційної скарги в розмірі 2 169,77 грн (2881,50 грн х 75,3%).

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вона відноситься до малозначних справ в силу закону. А тому ухвалене в ній судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 12 вересня 2019 року в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту та розподілу судових витрат - змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ідентифікаційний код 14360570) 41 973,35 грн заборгованості по тілу кредиту, 17 856,84 грн заборгованості по простроченому тілу кредиту, а всього - 59 830,19 грн заборгованості за кредитним договором №б/н від 01.04.2010 року.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського 1Д, ідентифікаційний код 14360570) судові витрати в розмірі 1 203,90 грн, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, 2 169,77 грн понесені у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2019 року