КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року місто Київ.

Справа 359/7593/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16043/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року (у складі судді Чирки С.С., повний текст рішення складено 10 жовтня 2019 року)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, який обґрунтовувала тим, що 30.04.2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28.12.2017 року такий шлюб було розірвано. Від цього шлюбу у них народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час дитина проживає з матір`ю та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно регулярної матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість. Тому позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання малолітньої дочки в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі ј частини від всіх видів його заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилався, що судом не було взято до уваги докази, які відповідачем було надано до суду першої інстанції з приводу того, що донька знаходиться на утриманні батька, який займається її лікуванням. Суд не врахував що дочка проживає більшість часу з відповідачем, який купує продукти харчування та сезонні речі доньці. Крім того зазначає, що саме відповідачем було укладено декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу. При всіх захворюваннях, саме останнім купуються ліки для дитини, оплачується дитячий заклад, витрати на доньку для її фізичного та духовного, морального розвитку несе батько.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження, копію апеляційної скарги з додатками надіслано учасникам справи і встановлено строк для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу: 5 днів з моменту отримання даної ухвали.

Відзиву на апеляційну скаргу у визначений судом строк учасники справи не подали.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд вважав встановленими такі обставини.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28.12.2017 року (а.с.4).

Від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 11 вересня 2015 року, виданого виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Бориспільського району Київської області (а.с.3)

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка позивач ОСОБА_2 показала, що дочка проживає разом з нею. Однак батько дійсно забирає дитину у вихідні дні та інколи привозить її в понеділок. У випадку відсутності її в Україні він також і в будні дні може повести ОСОБА_4 до лікаря. Однак додаткові витрати відповідач не несе. За весь час ОСОБА_1 придбав для дитини 3 кофти та 2 пари кросівок. 27.06.2018 року вона була відсутня в Україні, тому дитина знаходилась з батьком.

Допитаний у судовому засіданні в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 показав, що дитина проживає з матір`ю, однак він приймає участь у вихованні та утриманні дочки. Свідок зазначив, що 15 днів на місяць, коли він не працює, дитина знаходиться з ним та проживає в АДРЕСА_1 . Літні речі дитини знаходяться у нього, а зимові у матері.

Ретельний аналіз показів свідків свідчить про те, що дочка сторін ОСОБА_3 дійсно проживає з матір`ю, окремо від свого батька ОСОБА_1 , що і підтвердив сам відповідач. Крім того, такий факт підтверджується копією акту обстеження умов проживання громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 21.12.2018 року (а.с.114), з якого вбачається, що дитина проживає разом з матір`ю у АДРЕСА_2 (наймане житло).

Крім того, вищенаведені докази в їх сукупності спростовують відомості, вказані в акті обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_1 від 27.06.2018 року (а.с.25), з якого вбачається, що ОСОБА_3 проживає з батьком.

Сам факт укладення між сторонами договору про визначення місця проживання дитини та участі батьків у вихованні від 20 лютого 2017 року, що посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Криворучко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №56, не звільняє батька від обов`язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття та не позбавляє його права приймати участь у додаткових витратах на дитину. До того ж, окремий договір про сплату аліментів в порядку ст.189 СК України між батьками не укладався, а цей правочин взагалі не містить умов щодо розміру аліментів та строків їх виплати.

В матеріалах цивільної справи містяться копії квитанцій про купівлю ліків, різноманітних продуктів харчування, цигарок, дитячих іграшок та одягу (а.с.38-62), однак такі письмові докази не можуть вказувати на те, що ці товари призначались саме для дочки сторін та були оплачені безпосередньо ОСОБА_1 .

Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено:

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов`язку тягне за собою встановлену законом відповідальність.

Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 СК України.

1. При визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 182-184 СК України та встановив, що відповідач є працюючим, не надає регулярну матеріальну допомогу на утримання дитини, має стабільних дохід, а тому може сплачувати аліменти в розмірі ј частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку, починаючи з 25.09.2018 року та до досягнення дитиною повноліття.

Дослідивши наявні в справі докази, апеляційний суд встановив, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними.

Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що донька знаходиться на утриманні батька, який займається її лікуванням, купує продукти харчування та сезонні речі є недоведеними з огляду на пояснення самого відповідача в суді першої інстанції, який не заперечував, що постійним місцем проживання дитини є місце проживання матері, а з ним дитина знаходиться у вихідні дні та під час відсутності матері в Україні.

Суд вірно виходив з того, що оскільки між сторонами не укладалась угода, щодо розміру та порядку утримання дитини, наявність угоди про участь у вихованні дитини, за відсутності доказів проживання дитини половину кожного місяця з батьком та доказів регулярного утримання батьком дитини, не позбавляє права матір в судовому порядку стягувати кошти на утримання дочки, яка постійно проживає з нею .

З приводу наданих суду першої інстанції квитанцій на придбання продуктів харчування, ліків та одягу, колегія суддів встановила:

Більшість поданих чеків, що надані суду, - за 2017 рік. Разом з тим в позові зазначено, що відповідач з 2018 року не надає регулярну матеріальну допомогу на утримання дитини. Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що подані чеки не є беззаперечним доказом, що придбані продукти харчування використовувались для утримання дитини, за відсутності доказів постійного проживання дитини з батьком на протязі половини кожного місяця . При цьому, колегія суддів зазначає, що надання матеріальної допомоги на утримання дитини повинно бути систематичним та достатнім. Батьки зобов`язані виконувати свої батьківські обов`язки та піклуватися про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, надавати дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, створювати умови для отримання нею освіти.

Також відповідачем надано копії квитанції про сплату ліків для дитини (а.с. 38-41), однак подані чеки не підтверджені медичними довідками, про те що дитина дійсно потребувала ліки зазначені в тих чеках, та що вони призначались для лікування дитини.

Та обставина, що батьком підписана декларація, щодо обслуговування лікарем дочки, також не доводить, що останній надає регулярну, достатню матеріальну допомогу на утримання дитини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: