Дата документу 20.08.2019 Справа № 333/7074/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/7074/18 Головуючий у 1 інстанції: Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/2048/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в 1961 році її мати ОСОБА_2 отримала ордер № 187 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 . В зазначену квартиру вселились ОСОБА_2 , її чоловік - ОСОБА_3 та їх дочка - ОСОБА_4 , позивач у справі.

Після смерті батьків з 2010 року та по час звернення до суду вона є наймачем вказаної квартири, уклала з КП «Водоканал», ПАТ «Запоріжгаз», МКП «Основаніє», ВАТ «Запорізькі міські електричні мережі» договори про надання житлово-комунальних послуг та оплачує отримані послуги.

Листом Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 18.10.2018 р. № Б-0914 відмовлено ОСОБА_1 у приватизації житла у зв`язку з ненаданням нею копії ордеру про надання жилої площі.

На підставі зазначеного просила визнати за нею права користування з 1961 року квартирою квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язати органи приватизації Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району оформити документи на приватизацію вказаної квартири за відсутності ордеру.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність в неї обов`язку зберігати ордер, невірне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність спору між сторонами з приводу користування житловим приміщенням, районна адміністрація обґрунтовано відмовила у здійсненні приватизації.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено оспорення відповідачем її права користування спірною квартирою, чинним законодавством передбачено вичерпний перелік документів, який громадянин має подати до органів приватизації, рішення Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про відмову в проведенні приватизації не оспорено.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є користувачем жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією особового рахунку в ЖЕО за № 115301691, зміст якого містить посилання на ордер від 1961 р. № 187.

Також, на підтвердження користування вказаним вище житловим приміщенням, позивачем надано до матеріалів справи копії договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 15.02.2007 р. № 543, укладеного між КП «ВРЕЖО № 5» та ОСОБА_2 , технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на спірне житлове приміщення, акту звірки фактичних показників лічильника газу та суми заборгованості до ПАТ «Запоріжгаз» станом на 30.06.2015 р. та договір про надання населенню послуг з газопостачання від 15.09.2015 р. № .

ОСОБА_1 звернулась до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району із заявою від 16.10.2018 р. з питання приватизації житла за адресою: АДРЕСА_2 .

Листом від 18.10.2018 р. № Б-0914 «Щодо вирішення питання приватизації житла» Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району відмовила ОСОБА_1 в приватизації житла за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки остання не надала копію ордера на житлове приміщення.

За змістом ч. 1 ст. 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовною вимогою про визнання права користування житловим приміщенням не було зазначено, яким чином її право користування квартирою АДРЕСА_1 було порушено, не визнано або оспорено Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району та яким чином вона була позбавлена можливості реалізувати вказане право.

Відсутнє таке обґрунтування й в апеляційній скарзі.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права користування житловим приміщенням у зв`язку з недоведеністю позивачем порушення її права користування та оскільки спір між сторонами в цій частині відсутній.

Щодо позовних вимог про зобов`язання Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району оформити документи на приватизацію вказаної квартири за відсутності ордеру колегія суддів виходить з наступного.

Основоположні принципи здійснення права володіти своїм майном сформульовані у ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрало чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст.9 Конституції України.

В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання і захисту усіх форм власності.

Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов`язок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату.

Статтею 9 ЖК України встановлено, що до житлових прав громадян відноситься право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачено законом.

Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Таким чином, питання, які пов`язані з приватизацією квартир, відмова провести таку приватизацію уповноваженим органом, виникають з житлових відносин та повинні розглядатися судом в порядку цивільного судочинства.

Статтею 345 ЦК України передбачено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства, зокрема, приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

За приписами ч.1 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною 5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні, яке надано на відповідній правовій підставі.

Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 року (далі - Положення).

Відповідно до п. 18 Положення громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копію документа, що посвідчує особу; технічний паспорт на квартиру (будинок), жиле приміщення у гуртожитку; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Відмовляючи в приватизації квартири Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району у листі від 18 жовтня 2018 року зазначила підставу такої відмови - ненадання позивачем копії ордера про надання житлової площі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не виконала вимог п.18 вищевказаного Положення щодо надання ордеру про надання жилої площі, рішення органу приватизації позивачем не оскаржувалось.

Проживання та реєстрація у даному житловому приміщенні на день звернення із відповідною заявою до відповідача про приватизацію спірного житла, укладення договорів з комунальними службами і сплата комунальних витрат ще не свідчить про передачу позивачу спірної квартири у користування відповідно до вимог діючого законодавства.

Зазначаючи з позовній заяві про те, що в 1961 році її мати ОСОБА_5 отримала ордер №187 на вселення в квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з 4-х кімнат, жилою площею 47,2 кв.м., загальною площею 64,9 кв.м. позивач не надає належних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Копія особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я позивач із зазначенням ордеру №187 з виправленою датою 1961 р., яка містить розмір площі, яку займає ОСОБА_1 - 36,6 кв.м. (а.с.5), не є належним доказом в розумінні положень ст.ст. 76-77 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції правомірно вказав в рішенні, що рішення про відмову в приватизації житла є чинним та в судовому порядку не оскаржувалось.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на відсутність обов`язку зберігати ордер не спростовують висновків суду першої інстанції.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: