Справа № 453/1200/17 Головуючий у 1 інстанції: Курницька В.Я.
Провадження № 22-ц/811/375/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, в якому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача недоплачену розрахункову суму в розмірі 2 569,50 грн., виплатити суму збитків у розмірі середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.06.2017 року по день фактичного розрахунку.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з 02.01.2015 року по 19.06.2017 року працювала безперервно в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України на посаді професора. 19.06.2017 року звільнена з роботи відповідно до наказу № 102-к від 19.06.2017 року згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Цього ж дня отримала на руки трудову книжку. Ознайомлюючись із наказом про звільнення звернула увагу завідувача сектора кадрів ОСОБА_3 на те, що їй невірно нараховано кількість днів за невикористані нею відпустки. 30.06.2017 року позивач отримала кошти на свою зарплатну картку без нарахування компенсації за спірних 5 календарних днів. Просить на підставі ст. ст. 116 -117 КЗпП України позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_2 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період 02.01.2017 р. по 19.06.2017 р. в сумі 2 569,50 грн.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки з остаточним розрахунком в сумі 149 895, 20 грн.

Стягнуто з Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України на користь держави судовий збір в сумі 640 грн.

Рішення суду оскаржив Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що всі виплати, належні позивачці на день звільнення, були виплачені їй в повному обсязі і розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної відпустки проведено з дотриманням вимог закону. Крім того, апелянт звертає увагу, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з вказаним позовом, який передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що 02.01.2015 року позивач ОСОБА_2 була прийнята на посаду професора кафедри адміністративного менеджменту та політики зайнятості Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України до визначення результатів конкурсу.

19.06.2017 року позивачку звільнено із займаної посади професора у зв'язку із закінченням строку дії контракту згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

При звільненні позивачці виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період роботи з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року (26 календарних днів).

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А 1 групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості (ч.2 ст.83 КЗпП України).

Аналогічне за змістом положення міститься й у ч. 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до ч.6 ст.6 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 6 Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 року №346, у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників навчальних закладів та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу (з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожний відпрацьований місяць 5,6; 4,2 і 2,8 календарного дня при тривалості щорічної основної відпустки відповідно 56, 42 і 28 календарних днів).

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2, відповідно до наведених вище норм закону, займаючи посаду професора кафедри публічного управління та адміністрування Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України, з якої її було звільнено 19.06.2017 року, мала право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 календарних днів, тому компенсація за невикористану відпустку за період роботи з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року - робочий рік, в якому позивачка відпрацювала 5 повних місяців та 16 днів червня 2017 року, повинна бути виплачена за 31 календарний день, тривалість якої обрахована пропорційно до відпрацьованого позивачем часу із застосуванням коефіцієнту 5,6 календарних дня за кожний відпрацьований місяць (5,6*5+5,6*16/30=31).

Правильність наданого позивачем розрахунку тривалості невикористаної нею щорічної основної відпустки за період роботи з 02.01.2017 року по 19.06.2017 року (відпрацьовано менше 10 місяців) підтверджується також листом Міністерства соціальної політики України від 29.11.2017 року № 2009/0/102-17/284 (а.с.142).

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Враховуючи наведені вище норми КЗпП України й те, що вимогу позивачки про стягнення недоплаченої їй при звільненні компенсації за невикористану відпустку суд першої інстанції задовольнив у повному обсязі, тому правильним є й висновок суду про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення в справі.

Доводи апелянта про пропуск позивачем строку для звернення до суду з вказаним позовом є безпідставними, оскільки відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, без обмеження будь-яким строком.

Що ж стосується доводів апелянта про застосування норми ч.1 ст.233 КЗпП України до вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то в цій частині, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач не пропустив строку позовної давності, оскільки перебіг тримісячного строку необхідно обраховувати від дня фактичного розрахунку, однак, в даному випадку, на момент ухвалення судом рішення у справі такого розрахунку з позивачем проведено не було.

Висновки суду достатньо мотивовані і підтверджені доказами, наявними в матеріалах справи.

Рішення суду відповідає вимогам процесуального та матеріального права, обставинам справи, доводи скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів підстав для скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості Українизалишити без задоволення.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 15.01.2019р.

Головуючий

Судді