Постанова

Іменем України

16 січня 2019 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1727/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

в складі судді Лісовської О.В.

від 25 жовтня 2018 року

по справі №754/7913/17 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до Київської міської психоневрологічної лікарні №2 ТМО «Психіатрія»,

третя особа - ОСОБА_2,

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 1995 року вона перебуває на обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 (далі - КМПНЛ №2), в якій з 19.02.2014 по 10.06.2014 проходила лікування в стаціонарному відділенні.

Вказувала, що до лікування в стаціонарі КМПНЛ №2 вона безкоштовно отримувала по рецепту лікаря препарат пароксетин. Після виписки з лікарні в амбулаторних умовах з 16.06.2014 по 03.01.2017 відповідач необґрунтовано відмовляв в наданні рецепту на безкоштовне отримання лікарського препарату пароксетин, на що вона має право як інвалід І групи, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.10.1996 №1071.

Посилаючись на те, що у зв'язку з необґрунтованою відмовою КМПНЛ №2 у наданні рецепту на безкоштовне отримання лікарського препарату вона була змушена купувати ліки за власні кошти, внаслідок чого їй завдано майнової шкоди у розмірі витрачених коштів на ліки у сумі 6 864,95 грн, просила вказані кошти стягнути з відповідача.

Також, вказувала на те, що у зв'язку з відмовою відповідача надати їй рецепт на безкоштовне отримання ліків вона зазнала глибоких душевних страждань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює у 500,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції не з'ясовано правовідносини, які виникли між сторонами.

Суд першої інстанції не встановив обставини, які мають значення для справи, а саме була правомірною чи неправомірною відмова в призначенні лікарського препарату.

Судом порушено положення ст. 200 ЦПК України та не постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті.

Судом в порушення ст. 229 ЦПК України в основу рішення покладено докази, які не були предметом дослідження в суді.

Суд в порушення ст. 265 ЦПК України не вказав мотиви відхилення наданих позивачем доказів та вийшов за межі позовних вимог.

Вважала, що ухвалене судом рішення порушує ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

За вказаних обставин, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25.10.2018 та ухвалити рішення, яким направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відповідності до вимог ст. 360 ЦПК України третя особа - ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу просила задовольнити, скасувати рішення суду та передати справу на новий розгляд до іншого суду.

Відповідач також подав відзив на апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що позивачкою не доведено належними доказами, що їй необґрунтовано відмовлено в наданні рецепту на безкоштовне отримання лікарського препарату пароксетин.

Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Позивачка подала відповідь на відзив відповідача, в якому посилалась на те, що відзив є безпідставним та не має жодного відношення до апеляційної скарги. Посилання у відзиві на Закон України «Про психіатричну допомогу» суперечить матеріалам справи та Інструкції про проведення психіатричних оглядів, затвердженої наказом МОЗ №12 від 17.01.2002.

Вважала, що відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 1995 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Київській міській психоневрологічній лікарні №2 ТМО «Психіатрія» у м. Києві.

В період з 19.02.2014 по 10.06.2014 ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні КМПНЛ №2.

Згідно виписки з історії хвороби ОСОБА_1 від 10.06.2014, останній встановлено діагноз: F20.0 - шизофренія, параноїдна форма, непереривний тип перебігу, галюцинаторно-параноїдний синдром. Апатико-дисоціативний дефект, виразна ступінь. Лікування: сібазон, натрія тріосульфат, тиотріазолін, клопксол-акуфаз, модитен-депо, кветирон, циннарізин, пароксин, вітамінотерапія, фізіотерапія, психотерапія (а.с. 31 на звороті).

Після виписки з КМПНЛ №2 ОСОБА_1 було призначено амбулаторне підтримуюче лікування модитеном-депо внутрішньом'язево один раз на місяць.

Матеріали справи не містять доказів, що після виписки зі стаціонару КМПНЛ №2 ОСОБА_1 жодного разу не відвідувала лікаря-психіатра та відповідно огляд лікарем не проводився.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним з огляду на наступне.

За приписами статті 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медичну та психологічну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, у тому числі внаслідок вживання психоактивних речовин.

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу» забороняється визначати стан психічного здоров'я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи.

Виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку (ч. 2 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 року №1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань» визначено, що з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів, усунення множинності рішень щодо безоплатного і пільгового відпуску лікарських засобів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань Кабінет Міністрів України постановив установити, що безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування провадиться групам населення та за категоріями захворювань згідно з додатками 1 і 2.

Відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що відповідач протягом періоду з 16.06.2014 по 03.01.2017 їй необґрунтовано відмовляв в наданні рецепту на безкоштовне отримання препарату пароксетин, право на отримання якого вона має у відповідності до постанови КМУ №1071 від 05.09.1996, та який вона отримувала до стаціонарного лікування.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивачка повинна довести обставини призначення їй лікарем препарату пароксетин, а також обставини необґрунтованої відмови у наданні рецепту на безкоштовне отримання даного препарату.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно підпункту 1.1. пункту 1 Правил виписування рецептів на лікарські засоби і вироби медичного призначення, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19.07.2005 №360, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.07.2005 за №782/11062, (далі - Правила) рецепти на лікарські засоби і вироби медичного призначення виписуються лікарями суб'єктів господарювання, які провадять господарську діяльність з медичної практики, згідно із лікарськими спеціальностями, за якими провадиться медична практика відповідно до отриманої ліцензії, та відповідно до лікарських посад.

Підпунктом 1.3. Правил визначено, що рецепти виписуються хворому за наявності відповідних показів з обов'язковим записом про призначення лікарських засобів чи виробів медичного призначення в медичній документації (історія хвороби, медична карта амбулаторного чи стаціонарного хворого).

Згідно з підпунктом 1.6. Правил рецепти виписуються на рецептурному бланку форми № 1 (ф-1) та спеціальному рецептурному бланку форми № 3 (ф-3) для виписування наркотичних та психотропних лікарських засобів.

З аналізу вказаних положень закону вбачається, що після запису лікарем в медичній документації хворого про призначення відповідного медичного виробу чи лікарського засобу лікарем виписується відповідний рецепт на бланку, встановленої законом форми.

Як зазначалось вище, судом першої інстанції встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які доводять обставини призначення лікарем-психіатром ОСОБА_1 лікарського засобу пароксетин із занесенням такого призначення до медичної документації позивачки.

З огляду на вказані положення Правил виписування рецептів на лікарські засоби і вироби медичного призначення, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19.07.2005 №360, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20.07.2005 за №782/11062 доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно встановлено обставини, зокрема, що призначення ліків це і є виписка рецепту і ці поняття не можуть існувати окремо один від одного, є необґрунтованими, а тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що на підтвердження своїх обґрунтувань позивачка у відповідності до вимог ст. 12, 76, 81 ЦПК України не надала суду першої інстанції належних доказів, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення майнової шкоди.

Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною вимогою від позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, в задоволенні якої судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено, колегія суддів також вважає правильним висновок суду про відмову в стягненні моральної шкоди.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо не встановлення судом обставин справи, зокрема щодо правомірності відмови в призначенні лікарського препарату, оскільки вказані обставини не доводилися позивачкою та відповідно судом першої інстанції не встановлювалися.

Судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги, що розглядаючи спір суд першої інстанції неналежно з'ясував обставини, оскільки в межах доводів позову суд повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд вийшов за межі позовних вимог є безпідставними та ґрунтуються на власному тлумаченні позивачкою положень ч. 3 ст. 264 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги, що судом покладено в основу рішення докази, які не були предметом дослідження, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення судом встановлено обставини на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Таким чином, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 229 ЦПК України, якою визначено порядок дослідження доказів.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права щодо не зазначення всіх доводів позивача та мотивів відхилення наданих доказів не є підставою для скасування рішення суду, які визначені ст. 376 ЦПК України.

Більш того, суд зобов'язаний правильно застосувати норми матеріального та процесуального права, пославшись на закон, котрим керувався при ухваленні рішення, у разі відмови у задоволенні позову, навести в рішенні конкретні обставини і факти, що доводять обґрунтованість позову.

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Також, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в порушення положень ч. 2 ст. 200 ЦПК України, якою визначено порядок постановлення судом ухвали про закриття підготовчого провадження, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачка в червні 2017 року звернулася до суду з даним позовом, тобто на момент дії ЦПК України в редакції 2004 року, за правилами якого судом першої інстанції відкрито провадження та призначено справу до розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності новий ЦПК України, яким визначено, зокрема пунктом 9 Перехідних положень, що справи у суді першої інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За вказаних обставин, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушено положення ч. 2 ст. 200 ЦПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим учасниками справи, згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 січня 2019 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А. Кравець