Справа № 522/9246/19
Провадження №2/522/6049/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Донцова Д.Ю.,

при секретарі судового засідання Скибінській Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 30.05.2019 року звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 та просить суд визнати недійсним договір дарування від 05.03.2011 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвою Н.В. та зареєстрований в реєстрі за № 5-186.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу та його дружині ОСОБА_4 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 , однак 22.05.2019 року він дізнався про те, що вони з дружиною 05.03.2011 року подарували цю квартиру в рівних частках кожний їхньому сину ОСОБА_3 . Позивач вважає, що договір дарування від 05.03.2011 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України, у зв`язку із допущенням помилки під час укладення правочину. Позивач зазначає, що укладаючи договір дарування, він з дружиною вважали, що підписують заповіт на користь свого сина, ніколи не мали наміру дарувати своє єдине житло та помилилися у реальних правових наслідках вчиненого правочину. Окрім цього, позивач зазначає, що не володіє українською мовою, сам не мав можливості прочитати договір, так як погано бачить, нотаріус йому в голос договір не зачитувала та не перекладала, він погано чує, тому не розумів що підписує, в силу свого віку потребував сторонньої допомоги та догляду.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15.10.2019 року закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила задовольнити в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зокрема зазначила, що позивач не надав суду належні докази на обґрунтування наявності помилки під час укладення договору, спірний договір від 05.03.2011 року було укладено за взаємною згодою сторін. Підписанням спірного договору сторони підтвердили, що договір уклали добровільно, без впливу помилки, були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами чинного законодавства, що регулюють укладений правочин, діяли відповідно внутрішній волі. Окрім того, за життя ОСОБА_4 не зверталась до суду з позовом про визнання договору від 05.03.2011 р. недійсним та 24.03.2011р. Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою за № 2-840 в реєстрі нотаріальних дій від імені ОСОБА_4 був посвідчений заповіт, що спростовує доводи позивача про те, що вона уклала договір дарування помилково, замість заповіту.

Окрім цього, представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності, оскільки в заяві за № 213/02-14 від 19.02.2014 року про прийняття спадщини за законом та в інших зверненнях до органів нотаріату за 2016 рік, які сам позивач надав у якості доказів до суду, він зазначав, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 на день смерті спадкодавця ОСОБА_3 належала йому на праві власності, тобто з 2014 року позивачу було достеменно відомо про укладення ним та його дружиною договору дарування, а не заповіту, однак до суду позивач звернувся лише 30.05.2019 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2005 року № 8-17395, виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження № 189947 від 01.07.2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках належала квартира АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 21.09.1978 року.

Згідно договору дарування від 05.03.2011 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Гуляєвою Н.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 5-186, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подарували в рівних частках кожний, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_3 на квартиру було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 17.03.2011 року в книзі 722пр-31, номер запису 311, реєстраційний номер майна 11969946, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав власності № 167501224 від 22.05.2019 року.

Згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 21.07.2007 року, що видане Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 21.07.2007 року уклали шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис за № 350.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 29.12.2011 року, що видане Другим Малиновським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 3153.

Спадкова справа № 133/2012 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 заведена Другою одеською державною нотаріальною конторою 04.07.2012 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 14.01.2014 року, що видане виконавчим комітетом Мирнівської сільської ради, Сімферопольського району Автономної Республіки Крим, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис за № 11.

Спадкова справа № 131/2014 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 заведена Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою 19.02.2014 року. Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги є батько померлого - ОСОБА_1 , та дружина померлого ОСОБА_2

19.02.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Сімферопольської районної державної нотаріальної контори із заявою за № 213/02-14 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , будинку, який розташований за адресою АДРЕСА_3 , грошових внесків в банківських установах, іншого нерухомого та рухомого майна.

08.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Другої одеської державної нотаріальної контори, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до Міністерства юстиції України із запитами щодо порядку оформлення спадщини за законом після смерті сина, ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , в яких зазначав у переліку спадкового майна квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Таким чином, судом встановлено, що звертаючись із заявами про прийняття спадщини після смерті свого сина, позивачу було достеменно відомо про належність сину на праві власності квартири, тобто позивач усвідомлював наслідки укладеного ним правочину.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином, відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» та в п.11 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», проведеного Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У справі, що розглядається, сторони, які уклали оспорюваний договір дарування, не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі.

Суд враховує, що спірний договір нотаріально посвідчений і нотаріусом було роз`яснено сторонам зміст статей Цивільного та Сімейного кодексу України, які регулюють питання укладення договору дарування, та прав членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.

Доводи позивача про те, що він не розуміє українську мову спростовуються наявними в матеріалах справи зверненнями ОСОБА_1 до Другої одеської державної нотаріальної контори, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, до Міністерства юстиції України складеними українською мовою за підписом позивача.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач на день укладення договору мав вади слуху, зору, не мав можливості прочитати договір, не розумів що підписує, потребував сторонньої допомоги.

Окрім цього, позивач не надав жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про допущення помилки під час укладення договору з сторони його дружини ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своє життя з позовом про визнання договору від 05.03.2011 року недійсним до суду не зверталась. Сімферопольською районною державною нотаріальною конторою 24.03.2011року за № 2-840 в реєстрі нотаріальних дій від імені ОСОБА_4 був посвідчений заповіт. Тому підстави вважати, що при укладанні договору від 05.03.2011 року вона помилково вважала, що підписує заповіт відсутні.

До того ж, приходячи до висновку про відсутність помилки щодо істотних умов укладеного позивачем договору, суд виходить з того, що 19.02.2014 року ОСОБА_1 звернувся до Сімферопольської районної державної нотаріальної контори із заявою за № 213/02-14 про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . В цій заяві позивач зазначав, що на день смерті спадкодавця залишилось майно, що складається з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , тобто позивач розумів, що право власності на квартиру на момент смерті належало синові внаслідок вчинених ним дій при укладенні спірного договору дарування.

Окрім цього, судом встановлено, що позивач вже звертався до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно та рішення Приморського районного суду м. Одеси 23.01.2018 року у справі № 522/20810/17 за позивачем було визнано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування після смерті його сина ОСОБА_3 . Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.02.2019 року відкрито апеляційне провадження на вказане рішення суду.

Враховуючи встановлені судом обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття сторонами договору фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення, оскільки з наявних в матеріалах справи доказів встановлено наявність чіткого розуміння позивачем наслідків посвідчення ним договору дарування внаслідок чого право власності на майно перейшло до обдарованого.

Відмовляючи в застосування заявленої представником відповідача позовної давності, суд виходить з наступного.

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача за захистом якого той звернувся до суду. (ВП ВС, справа № 372/1036/15-ц 07.11.18).

Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 10, 13, 18, 19, 258, 259, 263 - 265, 268, 352, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування від 05.03.2011 року на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 5-186 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 06.12.2019 року.

Суддя Д.Ю. Донцов