Житомирський апеляційний суд
Справа №291/1316/17 Головуючий у 1-й інст. Митюк О. В.
Категорія 22 Доповідач Григорусь Н. Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2019 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 291/1316/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, витребування та повернення земельної ділянки

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 07 травня 2019 року, ухвалене суддею Митюк О.В. у смт. Ружин (повний текст складено 20.05.2019)

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», в якому просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новофастівське», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля», витребувати вказану земельну ділянку у відповідача та повернути власнику. Позовні вимоги мотивувала тим, що договір оренди належної їй земельної ділянки від 01 лютого 2008 року укладено іншою особою без її відома та згоди.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 07 травня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновок суду щодо відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на укладення спірного договору не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки хоча і підпис на договорі оренди не належить позивачу, проте згідно акту приймання-передачі об`єкта оренди позивач передала ТОВ «Новофастівське» земельну ділянку, при укладенні договору надала ТОВ належні документи, за період 2008-2017 р.р. отримувала орендну плату. Висновок суду, щодо не застосування до даних правовідносин строку позовної давності є помилковими, оскільки факт, що про обставини, які є предметом спору, позивач дізналася після отримання інформації у Ружинському відділі ГУ Держгеокадастру України в Житомирській області не відповідає дійсності. Вказані висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного суду від 16 січня 2018 року (№ 397/1402/15-ц) та 20 березня 2019 року (№ 221/4715/17). Матеріали судової експертизи № 1/3-27 від 13 квітня 2018 підтверджують, що акт приймання передачі земельної ділянки від 27 грудня 2009 року до договору оренди від 01 лютого 2008 року підписано позивачем, що свідчить про обізнаність ОСОБА_1 про наявність спірного договору. З урахування вказаних обставин представник відповідача вказує на пропуск позивачем строку позовної давності. Окрім того, наголошує на порушення судом норм процесуального права, оскільки рішення у даній справі ухвалено 07 травня 2019 року за наявності клопотання представника відповідача про відкладення слухання справи у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому засіданні. Крім того, постановляючи ухвалу від 07 травня 2019 року про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача у призначенні повторної експертизи, судом першої інстанції позбавлено останнього права надати належні та достатні докази на підтвердження своїх заперечень.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважала апеляційну скаргу необґрунтованою та просила залишити її без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що оскільки підпис на договорі оренди земельної ділянки від 01 лютого 2008 року, укладеному між ОСОБА_1 та ТОВ «Новофастівське», згідно якого останньому була передана земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3222 га терміном на 20 років, виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою, що свідчить про відсутність волевиявлення однієї зі сторін на укладення цього договору, тому тягне за собою його недійсність. У застосуванні строків позовної давності судом відмовлено, оскільки встановлено, що позивач про обставини, які є предметом спору дізналась після отримання інформації у Ружинському відділі ГУ Держгеокадастру України в Житомирській області.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,3222 га з кадастровим номером НОМЕР_1 , цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Мовчанівської сільської ради Ружинського району Житомирської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 07 жовтня 2005 року з актом визначення меж земельної ділянки (а.с. 7-8).

01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Новофастівське» був укладений договір оренди вище вказаної земельної ділянки строком на 20 років (а.с. 6).

Додатково 01 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Новофастівське» був складений акт прийому-передачі вказаної земельної ділянки (а.с. 7).

За актом про визначення меж земельної ділянки та передачу орендарю на зберігання межових знаків від 01.02.2008 ОСОБА_1 та ТОВ «Новофастівське» визначили в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, яка передається в оренду.

Вищезазначений договір оренди землі був зареєстрований у відділі Держкомзему у Ружинському районі Житомирської області 24 грудня 2008 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за номером № 17.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» є правонаступником Дочірнього підприємства «Новофастівське» (а.с. 9-10)

Між тим, судом встановлено, що позивач не підписувала оспорюваний договір оренди землі, тобто її волевиявленням на укладення договору за вказаних у ньому умов, відсутнє.

Зазначене підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи № 1/3-27 від 13 квітня 2018 року, проведеної Житомирським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром 13 квітня 2018 року (а.с. 141-148).

Згідно висновку судової експертизи підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець» в оспорюваному договорі оренди земельної ділянки від 01 лютого 2008 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, наявність волевиявлення учасника правочину на укладання угоди, саме на зазначених в ній умовах, вільність такого волевиявлення і відповідність його внутрішній волі є необхідною умовою дійсності правочину. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа.

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недійсність оспорюваної угоди на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, оскільки на момент вчинення правочину було відсутнє волевиявлення сторони на досягнення згоди з усіх істотних умов договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 отримувала орендну плату за спірним договором оренди землі, що свідчить про наявність волевиявлення на укладення договору оренди землі та її обізнаність щодо його укладання, не заслуговують на увагу, оскільки згідно з роз`ясненнями, які надані Пленумом Верховного Суду України у пункту 7 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Також правильним є висновок суду про відсутність обставин спливу позовної давності.

За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому позивач повинен довести той факт, що він не міг довідатись про порушення свого цивільного права, а відповідач, навпаки, що інформацію щодо порушеного права позивач мав можливість отримати раніше.

Факт отримання орендної плати не є визначальним в обчисленні строків позовної давності, якщо особа, права якої порушено вважала, що правовідносини виникли з інших підстав.

Таку правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі 6-48цс15, а Верховний Суд у своїй практиці від неї не відступав (справа № 146/293/16-ц). В подальшому Велика палата Верховного Суду у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц не знайшла підстав для відходу від такої правової позиції.

Позивач пов`язує порушення своїх прав саме з фактом обізнаності про існування договору оренди і його змістом, який вона не підписувала та про який дізналась у 2017 році, а не з фактом користування відповідачем його земельною ділянкою.

Оскільки за встановлених судами фактичних обставин справи та з наданих сторонами доказів вбачається, що ОСОБА_1 до 2017 року не знала про існування письмового договору оренди земельної ділянки, то факт такої обізнаності і є початком перебігу строку позовної давності. Не заслуговує на увагу посилання представника відповідача на те, що про наявність договору оренди земельної ділянки позивач дізналася тоді, коли нею було підписано акт прийому-передачі об`єкту оренди, оскільки з оглянутого оригіналу вказано акту вбачається, що останній не містить відомостей щодо дати його складання, а дати договору оренди внесені окремо від часу оформлення акту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що внаслідок відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на передачу в оренду належної їй земельної ділянки, правовідносини за договором оренди земельної ділянки між сторонами у встановленому законом порядку не виникали, а перебіг строку позовної давності має починатися з часу, коли позивачу стало відомо про існування такого договору.

Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати з моменту, коли позивач отримав плату за користування землею, суд обґрунтовано визнав таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

Перебіг позовної давності починається не з моменту, коли сторони домовились про користування земельною ділянкою позивача та отримання останньою плати за користування земельною ділянкою, а з часу, коли позивач дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, тобто про укладення від її імені договору не уповноваженою на це особою.

Оскільки підставами позову ОСОБА_1 було не підписання спірного договору оренди землі, що свідчить про відсутність волевиявлення на укладення договору на вказаних у ньому умовах, для правильного вирішення вказаної справи, зокрема у частині висновків щодо початку перебігу позовної давності, важливим є така фактична обставина, як момент, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права, а саме про факт укладення саме з відповідачем, саме письмового договору оренди та саме на тих умовах, що зазначено у цьому договорі.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов при постановленні судових рішень у справах № 145/1089/17 від 13 лютого 2019 року, № 146/294/16-ц від 04 липня 2019 року.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг строку позовної давності має починатися з часу, коли позивачу стало відомо про існування такого договору.

Щодо посилань представника відповідача на порушення процесуального права у суді першої інстанції при відмові у відкладенні слухання справи за заявою відповідача, суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що справа в провадженні суду першої інстанції перебувала тривалий час, неодноразово була відкладена за клопотання представника відповідача, останній мав об`єктивну можливість своєчасно заявляти клопотання та надавати докази щодо предмету спору.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ст. 89 ЦПК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення, а зводяться лише до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Продовольча компанія «Зоря Поділля» залишити без задоволення, а рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 07 травня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст складено 06.09.2019