Справа № 442/7094/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2128/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Куцику І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання прав власності за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

30.10.2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м за набувальною давністю.

В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що 11 серпня 1999 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м (п.1.1. договору) строком на 1 рік (п.6.1. Договору). Сторонами до вказаного договору від 11 серпня 1999 року було підписано акт приймання-передачі в оренду вказаного нежитлового приміщення.

Після укладання даного правочину, вона користується зазначеним нерухомим майном по сьогоднішній день. Фактичне користування нежитловим приміщенням нею здійснюється вже більше 15 років. Вона добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується зазначеним нерухомим майном, зробила ремонт у приміщенні, провела водопостачання до нього, доглядає та утримує його в належному стані. Згідно технічного паспорта на нежитлове приміщення під літ. А-2 по АДРЕСА_1 , виготовленого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 02.09.2015р. та Експлікації внутрішніх площ до плану будівель (форма 6) літ. А-2 по АДРЕСА_1 , приміщення складається з цокольного поверху площею 41,3 кв. м, першого поверху площею 39,2 кв. м та другого поверху площею 12,1 кв.м. Загальна площа приміщення складає 92,6 кв.м.

Вважає, що вона правомірно набула у користування на підставі договору оренди обумовлене майно та з 1999 року відкрито, безперервно і добросовісно користується ним, що дає їй підстави для визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв.м.

Рішення суду оскаржив Обслуговуючий кооператив «Індустріальний», особа, яка не брала участі у справі.

Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно встановлених обставинах справи. Стверджує, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про права та обов`язки Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний», оскільки спірне майно належить та перебуває у їх користуванні кооперативу. Зазначає, що кооператив є власником земельної ділянки, на якій знаходиться спірне приміщення та сплачує податки за спірне приміщення. ОСОБА_2 , як колишній голова кооперативу, не мав права на укладення договору оренди спірного приміщення з ОСОБА_1 , оскільки такий договір міг укладатися лише за погодженням з правлінням кооперативу та від його імені. При укладенні договору оренди від 11 серпня 1999 року ОСОБА_2 зазначив себе титульним власником приміщення без жодних доказів на підтвердження права власності. Стверджує, що ОСОБА_1 ніколи не користувалася спірним приміщення на підставі договору оренди. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_3 скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просить скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна.

Згідно з приписами ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Згідно п. 13 вказаної Постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.

Матеріалами справи встановлено, що 11 серпня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м (п.1.1. Договору) строком на 1 рік (п.6.1. Договору). Сторонами до вказаного договору підписано акт приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення від 11 серпня 1999 року.

Згідно Технічного паспорту на нежитлове приміщення літ. А-2 по АДРЕСА_1 , виготовленого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 02.09.2015р. та Експлікації внутрішніх площ до плану будівель (форма 6) літ. А-2 по АДРЕСА_1 , вказане приміщення складається з цокольного поверху площею 41,3 кв.м., першого поверху площею 39,2 кв.м. та другого поверху площею 12,1 кв.м. Загальна площа приміщення складає 92,6 кв.м.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи за нею право власності на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв.м за набувальною давністю, районний суд виходив з того, що позивач правомірно набула у користування на підставі договору оренди обумовлене майно та з 1999 року відкрито, безперервно і добросовісно користується спірним нежитловим приміщенням, підтримує його у належному стані, вкладає власні кошти в ремонт приміщення, оплату комунальних послуг; відповідач визнав позов в повному обсязі.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з наступних мотивів.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Велика Палата ВС зазначила, що йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27.09.2018р., по справі № 571/1099/16-ц.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, договору оренди від 11.08.1999 року, орендодавець ОСОБА_2 як власник приміщення (про що зазначено в п.1.2 договору), передав його в оренду позивачу, тобто майно, на яке просить визнати за собою право власності позивач за набувальною давністю, перейшло у володіння позивача на підставі угоди, зі згоди відповідача, що виключає визнання права власності за позивачем на зазначене майно за набувальною давністю. Крім того, матеріали справи не містять доказів належності відповідачу спірного майна на праві власності. Відтак, такий, не може бути відповідачем у даній справі.

На підтвердження порушення оскаржуваним рішенням прав та інтересів Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний», останній надав суду наступні докази: копію Державного Акта на право постійного користування землею за адресою АДРЕСА_1 ; схему-план розташування будівель і споруд на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 з якої вбачається, що спірне нежитлове приміщення, знаходиться на належній Обслуговуючому кооперативу «Індустріальний» земельній ділянці під літ А-2; копію договору про постачання електричної енергії № 34070 від 20 листопада 2007 року, укладеного між ВАТ «Львівобленерго» та ОК «Індустріальний» на постачання електричної енергії за адресою АДРЕСА_1 (адреса спірного приміщення) за однолінійною електричною схемою; довідкою ПАТ «Львівобленерго» від 26.07.2019 року № 208-0857, згідно якої прилад обліку електроенергії Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний» знаходиться в адміністративному приміщенні Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний», в цокольному поверсі приміщення розміщена електрощитова для живлення та освітлення гаражів.

Наведене спростовує висновки суду першої інстанції про відкрите, тривале, понад 15 років, користування ОСОБА_1 спірним нежитловим приміщенням.

Враховуючи, що апелянтом доведено порушення оскаржуваним рішенням його прав та інтересів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний» задоволити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м за набувальною давністю - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.08.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.