Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 705/4649/14-ц

провадження № 61-34105св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач -Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року у складі судді Коваля А. Б. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Нерушак Л. В.,

Фетісової Т. Л., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження, третя особа - Служба у справах дітей Уманської міської ради, про виселення.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 07 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CSU0GA00000109, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 24 800,00 доларів США на строк до 07 квітня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 07 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,10 кв. м, житловою площею 35,90 кв. м (далі - предмет іпотеки).

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на те, що відповідачі на письмову вимогу добровільно, протягом місяця з дня її отримання, не виселилися із квартири АДРЕСА_1 , позивач просив виселити їх із зазначеного житлового приміщення у судовому порядку.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня

2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 12 листопада 2014 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 травня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 12 листопада 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, касаційний суд виходив з того, що суди неповно з`ясували обставини справи, не звернули увагу на те, що відповідач у справі ОСОБА_3 є малолітнім, а тому не має цивільної дієздатності, та не застосували до спірних правовідносин вимоги частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР, у разі встановлення судом, що в іпотеку передано житлове приміщення, яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, вимоги про виселення мешканців такого житла без надання їм іншого постійного житла, задоволенню не підлягають. Оскільки предмет іпотеки був придбаний не за рахунок кредитних коштів, а належав ОСОБА_1 на підставі договору дарування квартири від 24 червня 1994 року, відсутні правові підстави для виселення відповідачів з іпотечної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скаргаПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня 2017 року, і ухвалити нове судове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК Української РСР, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що вказана норма розміщена у главі 2 ЖК Української РСР «Користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду», а тому не визначає підстави виселення із житлового фонду приватної форми власності. Оскільки відмова у задоволенні вимог про виселення відповідачів має наслідком позбавлення ПАТ КБ «ПриватБанк» можливості користуватися належним банку об`єктом права власності, як однієї з правомочностей власника, суди попередніх інстанцій не урахували, що згідно з чинним законодавством особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.Крім того, укладаючи договір іпотеки від 07 квітня 2008 року, ОСОБА_1 усвідомлювала, що у випадку неналежного виконання нею зобов`язань за кредитним договором, вона може позбавлена права власності на іпотечне майно.

Відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

Рух справи у суді касаційної інстанції

05 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційногоцивільного суду та розглядаютьсяспочатку за правилами, щодіють після набраннячинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Судами установлено, що 07 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № CSU0GA00000109, за умовами якого позичальник отримала кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 24 800,00 доларів США, з яких: 20 000,00 доларів США - на споживчі цілі, 4 800,00 доларів США - на сплату страхових платежів, на строк до 07 квітня 2028 року.

Того ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавець передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 60,10 кв. м, житловою площею 35,90 кв. м, належну їй на підставі договору дарування квартири від 24 червня 1994 року.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від

07 квітня 2008 року, звернуто стягнення на зазначене нерухоме майно шляхом продажу предмета іпотеки з правом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» від імені власника договору купівлі-продажу у будь-який спосіб з іншою особою - покупцем, отримання витягу з Державного реєстру прав власності, з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

15 квітня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 вимогу про добровільне, у тридцятиденний строк, виселення з квартири

АДРЕСА_1 , разом із усіма зареєстрованими у

ній особами.

Станом на 22 лютого 2017 року у зазначеній квартирі зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3

( ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов'язання» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною другою якої, у редакції на дату ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, без вирішення питання про виселення мешканців житлового приміщення, не позбавляє іпотекодержателя права на звернення до суду з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, відповідно до частини другої якої громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15,

від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Установивши, що передана в іпотеку банку квартира АДРЕСА_1 , була набута

у власність іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) на підставі договору дарування

від 24 червня 1994 року, тобто не за рахунок кредитних коштів, та за відсутності відомостей про можливість надання позивачем одночасного з вирішенням питання про їх виселення із спірної квартири з наданням іншого постійного житлового приміщення, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про виселення відповідачів із спірної квартири, без надання іншого постійного житлового приміщення.

Доводи касаційної скарги те, що відмова у виселенні відповідачів з іпотечного майна порушує права ПАТ КБ «ПриватБанк», як власника спірної квартири, фактично зводяться до незгоди з судовими рішеннями, які грунтуються на правильному застосуванні судами попередніх інстанцій норм частини другої статті 109 ЖК Української РСР та статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку». Верховний Суд зауважує, що відмова у задоволенні позову про виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення не перешкоджає зверненню позивача з вимогами про їх виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення, яке буде надане їм, у разі задоволення таких вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Узагальнюючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 травня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

Г. І. Усик

В. В. Яремко