суддів Великої Палати Верховного Суду Бакуліної С.В., Власова Ю.Л., Рогач Л. І.,
8 листопада 2019 року
Справа № 711/8138/18
Провадження № 14-607цс19
за позовом ОСОБА_1 до Закритого акціонерного товариства «АТП-2361» (далі - ЗАТ «АТП-2361») про визнання рішень позачергових загальних зборів акціонерного товариства частково недійсними за касаційною скаргою ЗАТ «АТП-2361» на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року (судді Гончар Н. І., Сіренко Ю. В., Храпко В. Д.).
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Обставини справи
У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що загальними зборами ЗАТ «АТП-2361» у 2006 році його було обрано на посаду голови правління цього товариства. У жовтні 2011 року його було звільнено із займаної посади за прогули на підставі наказу, підписаного виконуючим обов`язки голови правління ЗАТ «АТП?2361».
Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року у справі № 711/116/15-ц позов ОСОБА_1 до ЗАТ «АТП-2361» про поновлення на роботі задоволено частково та поновлено його на посаді голови правління цього товариства із 7 жовтня 2011 року.

20 вересня 2018 року ОСОБА_1 отримав листа ЗАТ «АТП-2361», з якого дізнався, що пунктом 5 рішення позачергових зборів акціонерів цього товариства від 21 серпня 2018 року на виконання зазначеного судового рішення було вирішено поновити його на посаді голови правління ЗАТ «АТП?2361» із 7 жовтня 2011 року до закінчення 5-річного терміну, на який він обирався, тобто до 19 грудня 2011 року включно.

Скаржник вважає, що рішення Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року у справі № 711/116/15-ц не виконано. Всупереч частині другій статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» боржник наказу або розпорядження про поновлення на роботі стягувача не видав, відповідного запису до трудової книжки не вніс. На порушення пункту 12 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робочих і службовців підприємств, установ, організацій адміністрація боржника не допустила ОСОБА_1 до робочого місця та до виконання своїх посадових обов`язків, чим порушила його право на працю.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд визнати недійсними рішення позачергових зборів акціонерів ЗАТ «АТП-2361» від 21 серпня 2018 року в частині пункту 5, яким вирішено поновити ОСОБА_1 на посаді голови правління ЗАТ «АТП-2361» із 7 жовтня 2011 року до закінчення 5?річного терміну, на який він обирався, тобто до 19 грудня 2011 року.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання ЗАТ «АТП-2361» про закриття провадження у справі у зв`язку з порушенням правил юрисдикції.

Рішенням цього ж суду від 23 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів факту порушення його прав відповідачем у зв`язку з прийняттям рішення щодо поновлення його на посаді голови правління ЗАТ «АТП-2361» із 7 жовтня 2011 року до закінчення 5-річного терміну, на який він обирався, тобто до 19 грудня 2011 року включно.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним рішення позачергових зборів ЗАТ «АТП-2361» від 21 серпня 2018 року в частині пункту 5, а саме про поновлення ОСОБА_1 на посаді голови правління ЗАТ «АТП-2361» із 7 жовтня 2011 року до закінчення 5-річного терміну, на який він обраний, тобто до 19 грудня 2011 року.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що рішення про поновлення на роботі не може постановлятися під умовою. Питання про припинення обов`язків голови правління у зв`язку із закінченням терміну, на який його було обрано, вирішується в іншому порядку, а не під час виконання судового рішення. Оскільки рішення загальних зборів акціонерів ЗАТ «АТП-2361» від 21 серпня 2018 року не виконано, ОСОБА_1 фактично до роботи не був допущений, а отже, не поновлений на роботі, його права порушені.

У липні 2019 року ЗАТ «АТП-2361» подало до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник серед іншого, вказав на те, що спір у цій справі не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом спору є законність рішення вищого органу управління акціонерним товариством - загальних зборів акціонерів, прийнятого у межах своїх повноважень та спрямованого на реалізацію статутних управлінських функцій, зокрема щодо повноважень членів виконавчого органу (правління),а отже спір є переважно корпоративним, хоч і зачіпає площину трудових правовідносин, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Зазначив, що аналогічна позиція щодо судової юрисдикції в подібному спорі наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 145/1885/15-ц.

Висновок Великої Палати Верховного Суду

Постановою від 8 листопада 2019 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ЗАТ «АТП-2361» залишила без задоволення, а постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року у справі № 711/8138/18 - без змін.

Погодившись з висновком судів попередніх інстанцій про розгляд цієї справи у порядку цивільного судочинства, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у справі, що розглядається, позивач оскаржує рішення загальних зборів товариства про його поновлення на посаді, яке прийнято на виконання рішення суду у цивільній справі за трудовим спором про поновлення на роботі. Підставою цього позову ОСОБА_1 зазначив порушення своїх трудових прав, яке полягає у фактичному невиконанні зазначеного судового рішення, оскільки поновлення на роботі незаконно звільненого працівника має відбуватися шляхом видання відповідного наказу або розпорядження, а не шляхом прийняття рішення загальних зборів; поновленого працівника має бути допущено до роботи.

Питання про оскарження дій (рішень) уповноваженого органу товариства, спрямованих на унеможливлення здійснення членом його виконавчого органу в межах корпоративних відносин з товариством повноважень у сфері управлінської діяльності, позивач не порушував.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із позицією Великої Палати Верховного Суду в частині висновків щодо віднесення спору у цій справі до юрисдикції цивільного суду, вважаємо за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року, ухваленої за наслідком перегляду постанову Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року у справі № 711/8138/18.

Щодо розгляду юрисдикційної належності спору

Вирішуючи питання щодо юрисдикційної належності спору у цій справі, слід зазначити таке.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Натомість відповідно до положень статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Разом з тим, Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах (пункти 3, 4 частини першої статті 20 цього Кодексу).

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частин першої, третьої статті 167 Господарського кодексу України (далі - ГК України) корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 2, статті 25 Закону України «Про акціонерні товариства» корпоративні права - це сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами. Кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи права на: 1) участь в управлінні акціонерним товариством; 2) отримання дивідендів; 3) отримання у разі ліквідації товариства частини його майна або вартості частини майна товариства; 4) отримання інформації про господарську діяльність акціонерного товариства.

Управління товариством здійснюють його органи - загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом (частини перша, друга статті 97 ЦК України). У товариствах, у яких законом передбачено утворення виконавчого органу, здійснення управлінської діяльності покладено на нього.

Також за змістом частини першої статті 89 ГК України управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Таким чином, нормами ЦК України (статті 99, 145, 147, 159, 161), ГК України (стаття 89), Закону України «Про господарські товариства» (статті 47, 62, 63), Закону України «Про акціонерні товариства» (статті 52, 58, 59, 60, 61) визначено, що виконавчий орган товариства вирішує всі питання, пов`язані з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що є компетенцією загальних зборів учасників товариства або іншого його органу. Здійснюючи управлінську діяльність, виконавчий орган реалізує колективну волю учасників товариства, які є носіями корпоративних прав. Керівник та інші члени виконавчого органу, здійснюючи управління товариством у межах правил, установлених статутними документами, зобов`язані діяти виключно в інтересах товариства та його учасників.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою статті 99 ЦК України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) як вищого органу управління товариством або, як зазначено у частині п`ятій статті 58 Закону України «Про акціонерні товариства», укладення з членом виконавчого органу товариства трудового договору.

Усунення членів виконавчого органу товариства від виконання обов`язків або відсторонення голови виконавчого органу товариства від виконання повноважень за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від відсторонення працівника від роботи на підставі статті 46 Кодексу законів про працю України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання ним обов`язків міститься не в приписах Кодексу законів про працю України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання нормами трудового права.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоч такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

Відповідні позиції були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня та від 10 вересня 2019 року у справах № 145/1885/15-ц та №921/36/18 відповідно.

У зв`язку із цим усунення голови виконавчого органу від виконання своїх обов`язків відповідно до частини третьої статті 99 ЦК України є дією уповноваженого органу товариства, спрямованою на унеможливлення здійснювати членом його виконавчого органу повноважень у сфері управлінської діяльності. Необхідність такої норми зумовлено специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління. За природою корпоративних відносин учасникам товариства має бути надано можливість у будь-який час оперативно відреагувати на дії особи, яка здійснює представницькі функції зі шкодою для інтересів товариства, шляхом позбавлення її відповідних повноважень.

Зважаючи на це, зміст положень частини третьої статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.

Така форма захисту є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Конституційний Суд України у Pішенні від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 ЦК України (у попередній редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 13 травня 2014 року № 1255-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів») зазначив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним.

У справі, що розглядається, суди встановили, що рішенням загальних зборів ЗАТ «АТП-2361» від 20 грудня 2006 року ОСОБА_1 був обраний членом та головою правління цього акціонерного товариства. Цього ж дня було прийнято новий Статут товариства.

Відповідно до пункту 8.3.6 Статуту ( в редакції від 20 грудня 2006 року) голова та члени правління обираються і відкликаються загальними зборами. Правління обирається у кількості 3 осіб строком на 5 років.

За змістом пункту 8.3.7 Статуту голова та члени правління повинні знаходитись із товариством у трудових відносинах.

Згідно пункту 8.3.15 Статуту голова правління обирається та відкликається за рішенням загальних зборів. Аналогічні вимоги викладені в Статуті товариства в редакції від 14 листопада 2008 року, яка діє на даний час.

6 жовтня 2011 року відповідно до протоколу № 2 засідання наглядової ради ЗАТ «АТП-2361» прийнято рішення про відкликання та звільнення із займаної посади голови правління ОСОБА_1 згідно з пунктами 8.3.10, 8.3.15 Статуту ЗАТ «АТП-2361» та пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Наказом в.о. голови правління ЗАТ «АТП-2361» від 6 жовтня 2011 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади голови правління за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 29 березня 2017 року поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління ЗАТ «АТП-2361» із 7 жовтня 2011 року.

Рішенням позачергових загальних зборів ЗАТ «АТП-2361» від 21 серпня 2018 року поновлено ОСОБА_1 на посаді голови правління ЗАТ «АПТ-2361» із 7 жовтня 2011 року до закінчення 5-ти річного терміну на який він обирається, тобто по 19 грудня 2011 року.

Таким чином, звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив визнати частково недійсним рішення позачергових загальних зборів ЗАТ «АТП-2361» від 21 серпня 2018 року, яким його поновлено на посаді голови правління ЗАТ «АТП-2361» із 7 жовтня 2011 року до закінчення 5-річного терміну, на який він обирався, тобто до 19 грудня 2011 року включно, що є порушенням його прав як учасника (акціонера) на управління товариством, а не трудових прав голови правління товариства.

Рішення позачергових зборів товариства може бути оскаржено в судовому порядку акціонером (учасником) товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права чи законні інтереси учасника (акціонера) товариства. Відповідачем за таким позовом є товариство, а при вирішенні спорів, пов`язаних з порядком скликання і роботи органу управління товариства, необхідно застосовувати положення установчих документів товариства.

Питання про наявність чи відсутність порушення при прийнятті відповідного рішення та підстав для задоволення позову з`ясовується судами господарської юрисдикції під час розгляду справи по суті позовних вимог.

Вважаємо, що підхід Великої Палати Верховного Суду до визначення юрисдикції спору у подібних правовідносинах у межах розгляду питання про правомірність усунення органом управління товариства від виконання голови виконавчого органу своїх обов`язків залежно від підстав поданого позову є помилковим та не відповідає засадам, установленим процесуальним законодавством.

Ураховуючи викладене, у цій справі необхідно було ухвалити рішення про скасування постанови Апеляційного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2019 року та закрити провадження у справі, оскільки такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а мав розглядатися в порядку господарського судочинства.

Судді С. В. Бакуліна

Ю. Л. Власов

Л. І. Рогач