Номер провадження: 22-ц/813/1863/19
Номер справи місцевого суду: 521/3743/17
Головуючий у першій інстанції Поліщук І.О.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Скіндера Владислава Броніславовича в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_3 , уточнивши який, просив стягнути з відповідачки грошові кошти сплачені ним за комунальні послуги за період користування відповідачкою у розмірі 8170 гривень 75 копійок, інфляційні витрати у розмірі 6144,46 гривень та три відсотки річних від вищевказаної суми в розмірі 567,57 гривень, що загалом складає 14 882,04 гривень. В обґрунтування заявленого позову позивач посилався на те, що 22 травня 2007 року його дядько ОСОБА_4 , подарував 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , яка є абсолютно сторонньою людиною їхній родині. Позивач пояснив, що зазначену частину квартири його дядько успадкував, інша частина квартири належала йому, де позивач мешкав і мешкає по теперішній час з родиною. ОСОБА_1 вселилась до квартири та проживала спочатку разом з сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та зі співмешканцями. Відповідачка пропонувала, щоб він викупив в неї частину квартири, але позивач не мав такої можливості. Згодом відповідачка здала квартиру в оренду. Ні відповідачка, ні орендарі не сплачували жодних платежів на утримання квартири, через що утворювались борги за комунальні послуги. Так 27 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та представником Відповідачки, ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого позивач купив у ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Під час укладення зазначеного договору купівлі-продажу 27.02.2014 року представник відповідачки, ОСОБА_6 склав розписку, в якій зазначено, що він протягом 5-ти днів зобов`язується сплатити борг за житлово-комунальні послуги, які не сплатила ОСОБА_1 , у розмірі 8170,75 грн., але до теперішнього часу борг не сплачено. Оскільки позивачу довелось самотужки оплатити всі борги за житлово-комунальні послуги, тому що їх несплата загрожувала черговим відключенням квартири від газо-, водо- енергопостачання, а відповідачка відмовляється сплачувати понесені ним збитки, позивач вимушений звернувся з наступним позовом до суду (т. 1, а.с. 1-5).

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси (суддя Поліщук І.О.) від 15 червня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено (т. 1, а.с. 52-53).

01 серпня 2018 року ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2018 року, посилаючись на порушення матеріального та процесуального права (т. 1, а.с. 70-71). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_3 відхилена, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року залишено без змін (т. 1, а.с. 104-108).

21 березня 2018 року на вище зазначене заочне рішення від 15.06.2017 року представник ОСОБА_1 - адвокат Скіндер В.Б. подав апеляційну скаргу. В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що житлово-комунальні послуги, за які було сплачено як позивачем так і ОСОБА_7 надавалися відповідними підприємствами, що надають такі послуги, після укладення договору купівлі-продажу та не можуть бути стягнуті з відповідачки, а якщо і припустити, що можливо, то у вказані суми підлягають відповідному розподіленню на кожного співвласника відповідно до встановлених норм та правил з обов`язковим врахуванням кількості зареєстрованих осіб за обчислювальний період. Апелянт вказав на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, що саме ним здійснено оплати за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 8170,75 грн за кв. АДРЕСА_1 за період коли ОСОБА_1 була власником і які він просив стягнути з відповідачки в рахуванням інфляції та 3% річних. Окрім іншого, апелянт зазначив, що позивач взагалі не довів суду яким саме електричним обладнанням користувалась відповідачка, якої він був потужності та за який період. Тобто, як зазначає апелянт, беручи до уваги, що в квартирі було зареєстровано 5 осіб, сплачені послуги за газ потрібно розділити принаймні на 5, однак суд першої інстанції вказані обставини залишив поза увагою. Також апелянт зазначив, що позивач не довів суду яка саме опалювальна площа була у користуванні відповідачки. Крім того апелянт звернув увагу на те, що будь-яких повноважень від відповідачки видавати та/або підписувати зобов`язання перед третіми особами, у тому числі боргові в ОСОБА_3 не було. Тому, оскільки на думку апелянта судом першої інстанції не було досліджено суттєві факти, які прямо впливають на висновки суду по суті спору, апелянт просив суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити (т. 1, а.с. 131-136).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Колеснікова Г.Я. від 23 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Скіндера В.Б. в інтересах ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 149-150). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 04.05.2018 року справа була призначена до розгляду (т. 1, а.с. 158).

25.06.2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скіндер В.Б. В своєму відзиві позивач зазначив, що за обставинами справи було чітко визначено, що заборгованість за житлово-комунальні послуги, щодо стягнення яких позивач звернувся до суду, утворилася до продажу ОСОБА_1 своєї частини квартири. Відповідно до наданих квитанцій погашення боргів ОСОБА_2 розпочалося з 18.07.2014 року. Відповідачка жодної оплати за спожиті послуги не проводила. Також позивач зазначив, що суть самого спору виходить не з розписки, а з боргу за житлово-комунальні послуги, за які відповідачка не сплачувала, але якими користувалась, коли була власницею квартири АДРЕСА_2 . Тому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу та без змін оскаржуване заочне рішення (т. 1, а.с. 171-176).

16.05.2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року (т. 2, а.с. 1-6).

19 липня 2018 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів було повернуто до Малиновського районного суду м. Одеси для направлення справи до Верховного Суду (т. 1, а.с. 187-188).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.03.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було залишено без задоволення, а оскаржувані рішення без змін (т. 2, а.с. 63-66).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду.

17.07.2019 року матеріали цивільної справи повернулися до апеляційного суду для розгляду апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Скіндер В.Б. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30.07.2019 року справа була призначена до розгляду.

В судовому засіданні 31.10.2019 року представник апелянта Скіндер В.Б. просив задовольнити апеляційну скаргу. Третя особа ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу. Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не виконала свої зобов`язання щодо сплати за житлово-комунальні послуги, чим порушила права та інтереси позивача, який вимушено поніс збитки, пов`язані з оплатою житлово-комунальних послуг замість відповідачки по справі.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.

11.05.2007 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та складається в цілому з трьох житлових кімнат житловою площею - 43, 1 кв.м, загальною 59,9 кв.м. (т. 1, а.с. 10-11). Інша частина квартири належить позивачу ОСОБА_2 , що підтверджувалось та не заперечувалось сторонами в процесі розгляду справи.

27.02.2014 року між ОСОБА_3 , що діяв від імені та в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 12-13).

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка утворилась в період з 11.05.2007 року по 27.02.2014 року, тобто за період, коли право власності на 1/2 частину квартири належало ОСОБА_1 , в розмірі 8170,75 грн.

На підтвердження своїх вимог позивач надав до суду квитанції за сплату комунальних послуг: № 1565 від 06.03.2013 року (до оплати 9479,26 грн, з них нараховано 252,89 грн, борг 1711,43 (СДПТ), 1076,50 грн (вивіз сміття), 4880,54 грн (холодна вода), 1249,59 грн (опалення), 1376,47 грн (електроенергія); претензію КП «Теплопостачання м. Одеси» від 01.03.2013 року № 1880 стосовно заборгованості в розмірі 5058,5 за теплову енергію; квитанції про сплату грошових коштів за житлово-комунальні послуги (т. 1, а.с. 21,22,23, 26-28).

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 360 ЦК України встановлює, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом).

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Отже, законодавством покладений обов`язок на власника утримувати майно, що йому належить, за винятком випадків, визначених законом. Крім того, за користування житлово-комунальними послугами споживач повинен сплачувати грошові кошти за надані йому послуги в порядку, визначеному законом. Як було вище зазначено та вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 за час проживання в квартирі, зокрема за період з травня 2007 року по лютий 2014 року не оплачувала житлово-комунальні послуги. Доказів, які б підтверджували інше або спростовували б доводи позивача стороною відповідача надано не було. Отже, з огляду на вказане наявні, передбачені законом підстави, для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за сплату житлово-комунальних послуг.

Щодо доводів апеляційної скарги. Як вбачається з матеріалів справи 27.02.2014 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 склав розписку якою взяв на себе зобов`язання перед ОСОБА_2 протягом п`яти днів сплатити заборгованість за житлово-комунальні послуги, які належать ОСОБА_1 в розмірі 8170,75 грн (вісім тисяч сто сімдесят гривень 75 копійок) за квартиру під номером АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 18).

В своїй апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що будь-яких повноважень від відповідачки видавати або підписувати зобов`язання перед третіми особами в тому числі боргові в ОСОБА_3 не було.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що стаття 237 ЦК України встановлює, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Тобто, дії вчинені представником є обов`язковими для його довірителя, що передбачає настання відповідних юридичних наслідків для особи, інтереси якої він представляв.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище встановлено апеляційним судом 27.02.2014 року між ОСОБА_3 , що діяв від імені та в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . Договір нотаріально посвідчений, нотаріусом було встановлено особи сторін, перевірено їх дієздатність, повноваження представника та належність ОСОБА_1 1/2 частини квартири, що відчужується. Тобто, ОСОБА_3 був наділений повноваження на її складання. До вказаного висновку дійшов Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, переглядаючи справу за касаційною скаргою ОСОБА_3 , вказівки якого, відповідно до ч. 1 ст. 427 ЦПК України є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. При цьому апеляційний суд зауважує, що доводи касаційної скарги ОСОБА_3 та доводи апеляційної скарги адвоката Скіндера Владислава Броніславовича в інтересах ОСОБА_1 в частині дублюються (т. 1, а.с. 12-13).

Згідно з довідкою від 02.02.2017 року КП «ЖКС «Фонтанський» на 01.05.2007 року основним квартиронаймачем була ОСОБА_7 , за договором дарування від 29.05.2007 року обліковий рахунок був переведений на ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 25). Відповідно до довідки про склад сім`ї від 05.11.2009 року, виданої ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_3 проживають: ОСОБА_9 (співвласник), ОСОБА_10 (його син), ОСОБА_11 (співвласниця), ОСОБА_5 (її син), обліковий рахунок відкритий: 1/2 на ОСОБА_9 та 1/2 на ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 17). Тобто, у спірній квартирі в період часу, за який позивач просив суд житлово-комунальні послуги, проживали співвласники разом зі своїми дітьми. З огляду на вказане відповідні доводи апеляційної скарги відхиляються апеляційним судом. Сама по собі сплата комунальних платежів ОСОБА_7 замість ОСОБА_9 не виключає того факту, що за період з 11.05.2007 року по 27.02.2014 року власник іншої частини нерухомого майна ОСОБА_1 повинна була сплачувати, однак не сплачувала грошові кошти за житлово-комунальні послуги. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що сторона відповідача в процесі розгляду справи не надала будь-яких доказів чи інших підтверджень, що нею у вищезазначений період оплачувалися житлово-комунальні послуги.

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи скарги не впливають на оцінку спірних правовідносин, оскільки стосуються фактів поза межами оцінки.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростували висновків суду першої інстанції, в цілому зводяться до критики позиції позивача та жодними доказами не підтверджуються, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Скіндера Владислава Броніславовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 02 грудня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

31.10.2019 року м. Одеса