КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа №357/3988/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1958/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2018 року (суддя Кошель Б.І.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю нерухомого майна, набутого під час шлюбу,

встановила:

у квітні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя та просив розподілити майно, що перебуває на праві спільної сумісної власності, зокрема квартиру АДРЕСА_1, шляхом виділення в натурі у рівних частках.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 жовтня 2013 року шлюб між ним та відповідачкою був розірваний, однак питання поділу спільно нажитого майна вирішено не було.

Позивач посилався на те, що спірна квартира була придбана відповідачем за його згодою на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2008 року та є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йому не відомо про наявність будь-яких доказів, які підтверджують придбання відповідачем квартири за власні кошти.

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання за нею права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Мотивуючи вимоги зустрічного позову, відповідач зазначала, що спірна квартира була придбана нею за власні кошти, які вона отримала від продажу 23 червня 2008 року власної земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_2 Великосолтанівської сільської ради Васильківського району, а тому дана квартира є її особистою власністю.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на АДРЕСА_1.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Представник позивача посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відповідачем не підтверджено належними доказами, що спірна квартира придбана нею за особисті кошти; купівля квартири на наступний день після продажу відповідачем земельної ділянки не свідчить про те, що кошти, отримані від продажу земельної ділянки, були витрачені на придбання квартири; суд безпідставно не взяв до уваги пояснення позивача стосовно того, що значну частину коштів для придбання квартири надав їх син, частину коштів син позичив, та частину коштів надали сторони.

Також представник позивача ставить під сумнів зазначену в договорах купівлі-продажу вартість продажу земельної ділянки та купівлі квартири.

Крім того, представник позивача зазначає, що відповідачем не надано рішення Великосолтанівської сільської ради, з якого вбачалося б, що земельна ділянка надана їй безоплатно, тому висновок суду про те, що земельна ділянка була особистою власністю відповідача не підтверджений належними доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи її доводи необґрунтованими та безпідставними, а позовні вимоги не підтвердженими належними доказами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника відповідача ОСОБА_5, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 травня 1987р., який розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області 22 жовтня 2013 року. Мають трьох повнолітніх дітей.

24 червня 2008р. на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Кравець А.В., ОСОБА_4 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем надано належні та допустимі докази у підтвердження придбання спірної квартири за особисті кошти, а позивачем не було доведено позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або

працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У підтвердження своїх тверджень, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, відповідачем суду була надана копія договору купівлі-продажу земельної ділянки, який був нею укладений 23 червня 2008р, та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малаховською І.В.

Згідно вказаного договору, ОСОБА_4 продала земельну ділянку, площею 0,1500га, яка належала їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 13 червня 2007р. Великосолтанівською сільською радою. Продаж було здійснено за 509 702грн.

Відповідно до пункту 7 договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 стверджувала, що земельна ділянка належить їй особисто, оскільки отримана внаслідок використання права на приватизацію.

Вказані обставини не були спростовані позивачем під час судового розгляду.

Спірна квартира була придбана ОСОБА_4 24 червня 2008р., тобто на наступний день після продажу земельної ділянки.

Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем не було надано доказів, що подружжя мало грошові кошти для придбання спірної квартири, крім тих, які відповідач отримала від продажу своєї земельної ділянки, представник позивача під час апеляційного розгляду підтвердив, що позивач офіційно на час придбання спірної квартири не працював і підтвердити свої доходи не може.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачем належними доказами підтверджено придбання спірної квартири за власні кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що купівля квартири на наступний день після продажу відповідачем земельної ділянки не свідчить про те, що кошти, отримані від продажу земельної ділянки, були витрачені на придбання квартири, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як позивачем не було спростовано даного факту та не зазначено, як саме були витрачені кошти, отримані від продажу земельної ділянки (придбання іншого нерухомого майна або рухомого майна).

Посилання у апеляційній скарзі на те, що значну частину коштів для придбання спірної квартири надав їх покійний син, належними доказами не підтверджені, а крім того, суперечать твердженням позивача про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя.

Статтею 83 ЦПК України визначений порядок подання доказів суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у

зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані норми процесуального права, суд першої інстанції правомірно не прийняв, як доказ, надану позивачем розписку, датовану 18 червня 2008р., про отримання ним у борг 15 000 доларів США на придбання квартири, проведення у ній ремонту та інші потреби.

Крім того, звертаючись до суду з даним позовом та подаючи заперечення на зустрічну позовну заяву, позивач не зазначав, що спірна квартира була придбана за грошові кошти, які були ним отримані у борг, який на день звернення до суду не повернутий (так як оригінал розписки за твердженням позивача перебував у кредитора).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки позивачем оспорюється право особистої власності відповідача на спірну квартиру, відповідачем надано належні та достатні докази у підтвердження того, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти, позивачем надані відповідачем докази спростовані не були, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про задоволення зустрічного позову.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно з'ясував фактичні обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк