Справа № 182/8206/19
Провадження № 2-о/0182/277/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.12.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого- судді Кобеляцької-Шаховал І.О.

секретар Іванова Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Нікополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту народження дитини, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою, в якій просить встановити факт народження у неї на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, а саме: в м.Сімферополь АР Крим сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своєї заяви зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився її син ОСОБА_2 , на підставі чого нею було отримано медичне свідоцтво про народження серії 35 № 028417 від 15.11.2018 pоку, видане Сімферопольським клінічним пологовим будинком № 2. Вона з 18.02.2013 року у шлюбі не перебуває, що підтверджується копією її паспорту, де у графі про сімейний стан наявна інформація про її розлучення, згідно рішення Сімферопольського районного суду від 18 лютого 2013 року у справі № 116/509/13-ц. Що стосується батька дитини, то він фактично відмовився від її визнання. Таким чином, підставою запису відомостей про батька дитини є ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Отже, запис прізвища та громадянства дитини провадиться згідно її прізвища і громадянства, а ім`я та по-батькові дитини - за її вказівкою, що в цілому відповідає таким даним: громадянин України, ОСОБА_2 . Крім того, 17 квітня 2019 року вона звернулась до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо реєстрації народження її дитини. Проте, вищевказаний державний орган відмовив їй в реєстрації народження сина з причини відсутності підстав для державної реєстрації народження та видачі свідоцтва про народження українського зразка, відповідно до законодавства України на підставі наданих нею документів. Додатково їй було роз`яснено, що рішення суду про встановлення факту народження дитини є єдиною підставою для державної реєстрації народження особи на підставі медичних документів, оформлених медичними закладами на території непідконтрольній українській владі. Оскільки встановлення факту народження дитини необхідно їй для реалізації законного права її дитини на отримання документів, що посвідчують її особу, вона використовує своє право на звернення до суду в її інтересах. Відповідно до п.1 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Згідно п.2 розділу III вищевказаних Правил, підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є, зокрема, медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою. Проте, згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. А, згідно зі ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на викладене, отримання свідоцтва про народження дитини в органах ДРАЦС Міністерства юстиції України є неможливим, оскільки документи про народження на непідконтрольній території видаються за неприйнятною формою для українських органів реєстрації актів цивільного стану, звідси, єдиним шляхом отримання свідоцтва про народження та захисту законного права її дитини є звернення до суду в її інтересах із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка, відповідно до українського законодавства, має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Стосовно окупованих територій, у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»; документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародному суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розкриває цей принцип у своїй практиці. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває, І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» [Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу [Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» [Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток, можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справи у порядку статті 317 ЦПК України. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Крім цього, п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України передбачене негайне виконання судового рішення при встановленні факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. За таких обставин звернулася до суду.

Заявник в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, заяву підтримала та просила суд її задовольнити (а.с.16).

Представник заінтересованої особи Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за своєї відсутності, проти задоволення вимог заяви не заперечує (а.с.14).

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно з п.7 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Згідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Копія судового рішення видається особам, які брали участь у справі, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті.

Відповідно до частин 2, 3, 4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрації актів цивільного стану», державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження.

Згідно з ч.1 ст.144 СК України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син заявниці по справі ОСОБА_2 , на підставі чого заявницею було отримано медичне свідоцтво про народження серії 35 № 028417 від 15.11.2018 pоку, видане Сімферопольським клінічним пологовим будинком № 2 (а.с.4-5). Заявниця з 18.02.2013 року у шлюбі не перебуває, що підтверджується копією її паспорту (а.с.7), де у графі про сімейний стан наявна інформація про її розлучення, згідно рішення Сімферопольського районного суду від 18.02.2013 року у справі № 116/509/13-ц (а.с.7зв). Батько дитини фактично відмовився від визнання свого сина. Таким чином, підставою запису відомостей про батька дитини є ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Отже, запис прізвища та громадянства дитини провадиться згідно прізвища і громадянства заявниці, а ім`я та по-батькові дитини - за вказівкою заявниці, що в цілому відповідає таким даним: громадянин України, ОСОБА_2 . 17.04.2019 року заявниця звернулась до Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області щодо реєстрації народження дитини. Проте, вищевказаний державний орган відмовив заявниці в реєстрації народження сина з причини відсутності підстав для державної реєстрації народження та видачі свідоцтва про народження українського зразка, відповідно до законодавства України (а.с.6). Оскільки встановлення факту народження дитини необхідно заявниці для реалізації законного права її дитини на отримання документів, що посвідчують її особу, заявниця використала своє право на звернення до суду в інтересах дитини.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не має можливості надати для реєстрації народження дитини документи встановленого законодавством України зразка, з метою захисту законних прав та інтересів заявника та її дитини як громадян України, суд вважає можливим встановити факт народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна.

Відповідно до ч.3 ст.317 ЦПК України, у рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків.

На підставі викладеного, керуючись ст.4, 5, 18, 76, 81, 315, 317, 430 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Нікопольський міськрайонний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про встановлення факту народження дитини - задовольнити.

Встановити факт народження дитини чоловічої статі - ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Сімферополь Автономної Республіки Крим, Україна, матір`ю якого є громадянка України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка м.Сімферополь, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відомості про народження дитини в актовий запис внести відповідно до ст.133 СК України.

Рішення підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, що відповідає вимогам п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду Дніпропетровської області до або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал