ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/564/19 Номер провадження 22-ц/814/2228/19Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Одринської ТВ.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

за участю секретаря судових засідань Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному провадженні в залі суду у м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Полтавського об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області про стягнення коштів за шкоду завданої законом, що визнаний неконституційним

за апеляційною скаргою представника Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області -Сердюк Н.В.

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2019 року

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в якому просив стягнути з Державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь 57 350 грн. 94 коп. матеріальної шкоди в порядку ст. 1175 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що він, як суддя у відставці, отримує щомісячне довічне грошове утримання. Відповідно до положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України Пенсійний фонд України, як податковий агент, щомісячно утримував з його грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України. Вказав, що внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного, у зазначеній частині закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання, йому було завдано майнової шкоди у розмірі утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 01 липня 2014 року по 27 лютого 2018 року включно 57350,94 грн.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено .

Стягнуто з Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області та з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України солідарно з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України суму коштів у розмірі 57350,94 грн.

Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2019 року стягнуто з Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області та з Державної казначейської служби України на користь держави судовий збір у розмірі 384,20 грн. з кожного окремо.

З вказаним рішенням не погодилося Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, в зв`язку з чим його представник подав на нього апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, оскільки відносини з приводу виплати пенсії, утримання податків та зборів є публічно правовими та не мають ознак приватно правових, тому вказаний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не поданий.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 377 ЦПК України, порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, пояснення учасників справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою, третьою статті 19КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІ та 2453-VІ, визначалися питання призначення суддів, їх матеріальне і соціально-побутове забезпечення, в тому числі суддів у відставці.

Податки з грошового утримання позивача відраховувались Полтавським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області на підставі п.169.2.19, п.164.2 ст.164 Податкового кодексу України.

Рішенням Конституційного Суду України від 27лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункт 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у даній справі євимога судді у відставці про стягнення з держави Україна в особі управління Державної казначейської служби у місті Полтаві Полтавської області майнової шкоди у сумі 57350, 94 грн, завданої позивачеві внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби.

Аналогічний висновок у подібних правовідносинах зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 757/70264/17-ц (провадження № 14-360цс18) та у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 686/23445/17 (провадження № 14-162цс19), яка також стосується стягнення збитків з держави на користь судді у відставці у зв`язку із прийняттям неконституційного акту.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указане залишилося поза увагою суду першої інстанції, який не дослідивши питання юрисдикції спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що наявні підстави для закриття провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Враховуючи, що пунктом 13 ч.2 ст.3 Закону України « Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок держави.

Керуючись п.4 ч.1 ст. 374, 377, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області -Сердюк Н.В. задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 12 червня 2019 року скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, за участю третьої особи - Полтавського об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області про стягнення коштів за шкоду завданої законом, що визнаний неконституційним закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 право звернення з вказаним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Компенсувати Управлінню Державної казначейської служби України у м. Полтаві Полтавської області сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 576,30 грн за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року.

головуючий суддя: _______________ Т.В. Одринська

судді: ______________ _____Г.Л.Карпушин _______________В.П.Пікуль