Справа № 148/451/18
Провадження № 22-ц/801/2402/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ковганич С. В.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 148/451/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Марчук В. С., Сопруна В. В.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

Рішення ухвалив суддя Ковганич С. В.

Рішення ухвалено в м. Тульчині Вінницької області

Повний текст рішення складено 13 вересня 2019 року,

Встановив:

В лютому 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 21 жовтня 2009 року відповідач отримала кредит у розмірі 5800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 19 лютого 2018 року склалася заборгованість в загальній сумі 40 576,48 грн., із яких: 30 861,09 грн. - заборгованість за кредитом; 7 306,99 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1908,40 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2019 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ КБ «Приватбанк» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду вважає незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку із недоведеністю обставин, що мають значення для справи і невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що суд першої інстанції безпідставно послався в оскаржуваному рішенні на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в матеріалах заяви містяться підписані відповідачем заява-анкета та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у яких, зокрема, зазначено базову відсоткову ставку - 2,5% в місяць, а також розміри та підстави нарахування неустойки. Із виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідач активно користувалася кредитними коштами, здійснювала операції щодо зняття готівки з карткового рахунку, розраховувалася за придбані товари, а також частково погашала заборгованість за кредитом, що є підтвердженням отримання відповідачем кредитної картки та користування встановленим на ній кредитним лімітом. Дії з користування кредитними коштами та погашення заборгованості свідчать про згоду відповідача з умовами кредитування.

Відповідач ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить в задоволенні скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2009 року ОСОБА_1 підписала заяву, згідно якої вона отримала у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит в розмірі 3800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 2,5% на місяць на залишок заборгованості (а. с. 6).

У цій заяві відповідач підтвердила, що вона ознайомлена і згідна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

У цій же заяві міститься інформація про видачу відповідачу 21 жовтня 2009 року кредитної картки № НОМЕР_1 (а. с. 6 на звороті).

Згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості за договором станом на 19 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 40 576,48 грн., із яких: 30 861,09 грн. - заборгованість за кредитом; 7306,99 грн. - заборгованість за процентами; 2408,40 грн. - штрафи (а. с. 5).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним і допустимим доказом про вчинення банківських операцій на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед позивачем, він не містить порядку обчислення, нарахування зазначених сум, у зв`язку з чим суд не може вважати заявлену до стягнення суми обґрунтованою. Довідки про видачу відповідачу картки, із зазначенням строку її дії, та доказів користування відповідачем кредитними коштами позивачем не надано.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене позивач зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, розмір заборгованості, подавши до суду належні та допустимі докази.

Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Виходячи із вимог цивільного процесуального законодавства, позивач повинен надати суду належні та допустимі докази на обґрунтування тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні.

Звернувшись до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № б/н від 21 жовтня 2009 року в загальній сумі 40 576,48 грн., із яких: 30 861,09 грн. - заборгованість за кредитом; 7306,99 грн. - заборгованість за процентами; 2408,40 грн. - штрафи, позивач на підтвердження позовних вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21 жовтня 2009 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 19 лютого 2018 року, заяву від 21 жовтня 2009 року, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», Умови та правила надання банківських послуг, а також копію паспорта відповідача та документи, що підтверджують процесуальний статус банку та його представника.

Із наданих документів встановлено, що у заяві від 21 жовтня 2009 року відповідач виявила бажання отримати кредитну карту із встановленим на неї кредитним лімітом 3800 грн. (а. с. 8), а не 5800 грн., як про те зазначено у позовній заяві. Доказів про збільшення відповідачу кредитного ліміту суду першої інстанції позивач не надав. Крім того, зазначивши у позовній заяві про надання відповідачу кредиту у розмірі 5800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту в розмірі 30 861,09 грн., не надавши при цьому жодних доказів на підтвердження надання відповідачу кредитних коштів саме в такому розмірі та не обґрунтувавши такий розмір заборгованості у позовній заяві.

Оскільки позивач не довів суду наявність у відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 30 861,09 грн., яку він просив стягнути, нарахування відсотків за користування такими кредитними коштами також є недоведеним. Крім того із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 25 травня 2017 року до 25 грудня 2017 року позивач нарахував відсотки за користування кредитом в розмірі 37,20%, а з 26 грудня 2017 року до 19 лютого 2018 року - в розмірі 74,40%, що не відповідає умовам укладеного між сторонами договору, оскільки у підписаній відповідачем 21 жовтня 2009 року заяві зазначено базову проценту ставку за кредитом в розмірі 2,5% на місяць, тобто 30% на рік.

Посилання позивача на те, що відповідач підписала Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», де зазначені істотні умови договору, зокрема щодо сплати відсотків за користування кредитом та сплати неустойки за порушення умов договору не заслуговує на увагу, оскільки у зазначеній довідці відсутнє прізвище особи, яка її підписала, а тому така довідка є неналежним доказом.

При нарахуванні штрафів позивач посилається на Умови та правила надання банківських послуг начебто визнані відповідачем, проте позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що саме надані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилась і погодилась з ними, підписавши 21 жовтня 2009 року заяву, на підставі якої отримала кредитну картку.

В постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Позивач не навів обґрунтованого розрахунку сум, які просив стягнути з відповідача, який повинен містити відомості щодо суми використаних коштів, суми коштів, які надходили в рахунок погашення заборгованості, розміру залишку непогашеного кредиту, розміру відсоткової ставки, порядку нарахованих відсотків, періоду нарахування, відомості щодо розміру простроченого зобов`язання.

Доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 21 жовтня 2009 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 станом на 19 лютого 2018 року, не може бути підтвердженням існування заборгованості, оскільки він не є первинним документом, так як не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 цього Положення первинним є документ, що містить відомості про операцію.

Пунктом 6 Положення встановлено, що саме банк зобов`язаний забезпечити: 1) документування всіх операцій, що здійснюються його відокремленими підрозділами (складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку); 2) своєчасне, повне та достовірне відображення в регістрах бухгалтерського обліку всіх операцій, які здійснюють його відокремлені підрозділи; 3) дотримання відокремленими підрозділами вимог облікової політики банку; 4) виконання відокремленими підрозділами потрібних процедур внутрішнього контролю; 5) формування та зберігання відокремленими підрозділами первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, звітів відповідно до вимог законодавства України; 6) формування звітності в розрізі відокремлених підрозділів; 7) надання інформації в розрізі відокремлених підрозділів банку зовнішнім користувачам (Національному банку України, органам статистики та іншим органам відповідно до вимог законодавства України).

Згідно з пунктами 43, 44 Положення первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються в бухгалтерському обліку за умов дотримання вимог законодавства України про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками: 1) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); 2) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).

При цьому первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Положення).

Відповідно до пункту 52 Положення первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку.

Жодного первинного бухгалтерського документа, в тому числі особового рахунку чи виписки з нього банк до позовної заяви не додав.

Не надано також підтверджуючих даних про те, на який строк надавався кредит, про термін дії кредитної картки, зміни відсоткової ставки, на підставі яких фінансових документів відповідач отримала кредит та в якому розмірі, яких саме платежів, коли саме і в яких сумах відповідач не сплатила.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин. Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, на які робиться посилання в позовній заяві без встановлення відповідних фактів.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо безпідставного посилання суду першої інстанції на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки в матеріалах заяви містяться підписані відповідачем заява-анкета та довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у яких, зокрема, зазначено базову відсоткову ставку - 2,5% в місяць, а також розміри та підстави нарахування неустойки, є безпідставними з огляду на те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив про те, що суд відхиляє доводи відповідача в тому, що вона не була повністю проінформована про умови кредитування, оскільки у підписаній нею 21 жовтня 2009 року заяві зазначено розмір базової ставки за кредитом - 2,5% на місяць, а в довідці про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового період», яку вона також підписала, зазначені умови кредитування. А в задоволенні позову суд першої інстанції відмовив з тих підстав, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір заборгованості відповідача.

Також не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги в тому, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих відповідачем грошових коштів, враховуючи також і те, що відповідач не надала контррозрахунок заборгованості та доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту.

За правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Звернувшись до суду із позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 40 576,48 грн., із яких: 30 861,09 грн. - заборгованість за кредитом; 7306,99 грн. - заборгованість за процентами; 2408,40 грн. - штрафи, позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності заборгованості відповідача за тілом кредиту в розмірі 30 861,09 грн. Зі змісту підписаної 21 жовтня 2009 року відповідачем заяви встановлено, що вона виявила бажання отримати кредитну карту із встановленим на неї кредитним лімітом 3800 грн. У позовній заяві позивач зазначає, що відповідно до укладеного 21 жовтня 2009 року відповідач отримала кредит у розмірі 5800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому жодних доказів щодо встановлення такого кредитного ліміту на картку відповідача та використання нею кредитних коштів позивач суду першої інстанції не надав. Доказів на підтвердження заборгованості відповідача за тілом кредиту в розмірі 30 861,09 грн., а також доказів, що відповідач взагалі отримувала кредитні кошти в такій сумі, позивач суду також не надав та у позовній заяві не обґрунтував нарахування такої суми боргу за тілом кредиту.

Із доданих до апеляційної скарги довідок вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 були видані кредитні картки: № НОМЕР_1 , термін дії якої - 01/13; № НОМЕР_2 , термін дії якої - 11/16; № НОМЕР_3, термін дії якої - 10/17 (а. с. 123).

21 жовтня 2019 року на картковий рахунок № НОМЕР_1 встановлено кредитний ліміт в сумі 3800 грн.; 10 серпня 2010 року - збільшено кредитний ліміт до 5800 грн.; 22 грудня 2010 року знижено кредитний ліміт 5450 грн.; 18 лютого 2011 року знижено кредитний ліміт до 4650 грн.; 04 жовтня 2011 року знижено кредитний ліміт до 3240 грн.; 28 жовтня 2011 року знижено кредитний ліміт до 3200 грн. та 28 жовтня 2014 року знижено кредитний ліміт до 3000 грн. (а. с. 124).

Тобто доказів видачі відповідачу кредиту в сумі, що дорівнює чи є більшою від розміру нарахованої позивачем суми боргу за тілом кредиту - 30 861,09 грн. позивач суду не надав і розмір заборгованості за тілом кредиту в такій сумі жодними доказами не підтвердив.

Із виписки за картковим рахунком за період з 01 січня 1999 року до 16 жовтня 2019 року, яку позивач додав до апеляційної скарги, вбачається, що починаючи з січня 2013 року до вересня 2019 року включно заборгованість за картковим рахунком збільшувалась лише за рахунок списання банком відсотків за користування кредитним лімітом та штрафів за прострочення кредиту, а не за рахунок використання кредитних коштів відповідачем. Із цієї виписки також не вбачається наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 30 861,09 грн., враховуючи також те, що згідно довідки банку максимальна сума встановленого кредитного ліміту на картку відповідача становила 5800 грн.

Згідно інформації зазначеної у виписці - за картковим рахунком № НОМЕР_2 станом на 13 лютого 2014 року був від`ємний залишок після операції - 2946,23 грн.; за картковим рахунком № НОМЕР_3 станом на 14 липня 2015 року був від`ємний залишок після операції - 5141,29 грн.; за картковим рахунком № НОМЕР_1 станом на 19 лютого 2018 року (дата розрахунку суми заборгованості за договором) був від`ємний залишок після операції - 40 299,94 грн., а станом на 30 вересня 2019 року цей від`ємний залишок склав - 165 335,96 грн. і збільшення заборгованості з січня 2013 року відбувається виключно за рахунок списання банком відсотків за користування кредитним лімітом та штрафів.

Таким чином позивач не довів наявності у відповідача заборгованості за тілом кредиту в заявленому розмірі 30 861,09 грн., як і не довів факту отримання відповідачем кредитних коштів в такому розмірі, та відповідно не довів розмір заборгованості зі сплати відсотків і штрафів, які нараховані, виходячи із зазначеного розміру заборгованості за тілом кредиту.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного і керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіВ. С. Марчук
В. В. Сопрун