Номер провадження: 22-ц/813/3155/19
Номер справи місцевого суду: 509/107/15
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «УкрCиббанк» про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу та визнання недійсним договору іпотеки,

встановив:

14 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства«УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу та визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2006 року ОСОБА_2 надав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 тис. доларів США, які зобов`язався повернути їй до 16 січня 2007 року, а у випадку неможливості з будь-яких причин повернути вказану грошову суму, зобов`язався передати ОСОБА_1 у власність належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: кафе-бар на 40 місць з літнім майданчиком на 12 місць, загальною площею 213,9 кв. м., що розміщений на земельній ділянці площею 525 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0525 га за тією ж адресою та земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_1 .

17 вересня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, банк надав, а ОСОБА_2 отримав споживчий кредит у сумі 227 тис. доларів США. У забезпечення належного виконання взятих на себе кредитних зобов`язань, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17 вересня 2007 року, відповідно до якого, останній, в забезпечення виконання всіх своїх грошових зобов`язань за кредитним договором передав в іпотеку банку кафе-бар на 40 місць з літньою площадкою на 12 місць, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 213,9 кв. м. і земельну ділянку площею 0,0525 га за тією ж адресою.

У відповідності до розписки, ОСОБА_2 не повернув ОСОБА_1 борг та не передав їй спірне нерухоме майно.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , недійсним. У рахунок погашення боргу по укладеному 16 січня 2006 року між нею та ОСОБА_2 договору позики, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (т.1, а.с.143-147).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року та постановлення нового - про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а рішення суду першої інстанції - залишено без змін (т.1, а.с.207-210).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 07 листопада 2018 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, у зв`язку з неповідомленням учасників справи про час і місце судового засідання (т.1, а.с.242-244).

Колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 29.08.2019 року, на 16.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 17-23).

Разом з тим, представник ПАТ «УкрСиббанк» Рогожіна І.Б. надала до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи без участі представника ПАТ «УкрСиббанк», проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечує (т.2, а.с. 13).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває на розгляді після повернення з Верховного суду фактично 7 місяців (т.2, а.с.2), у тому числі через ліквідацію апеляційного суду Одеської області, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, за винятком представника ПАТ «УкрСиббанк», яка надала суду заяву про слухання справи у відсутність представника ПАТ «УкрСиббанк».

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 04.09.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Проте, суд правильно виходив із того, що наявність розписки не є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно з огляду на положення статті 328 ЦК України, а, отже, у позивачки ОСОБА_1 відсутні правові підстави вимагати визнання за нею права власності на майно ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу, так як в цьому випадку фактично йдеться про підміну понять зі стягнення грошового боргу на безпідставне визнання за нею права власності, що фактично змінює суть розписки.

Крім того, іпотекодержателем за законом і за договором є ПАТ «УкрСиббанк», у зв`язку з чим суд першої інстанції визнав безпідставними доводи позивачки ОСОБА_1 з приводу пріоритетності її прав та вимог на спірне нерухоме майно, вказане у розписці. Суд правильно вказав, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому відмовив у задоволенні позову. При цьому суд також обгрунтовано зазначив, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики відповідно до умов вищевказаної розписки.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

У відповідності до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Свідченням передачі грошей ОСОБА_2 є письмова розписка від 16 січня 2006 року, згідно якої відповідач по справі зобов`язався повернути позику у строк до 16 січня 2007 року (а.с.8).

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України.

Оскільки відповідачем за розпискою не було повернуто грошові кошти, то позивач звернулась до суду з позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно, а саме: кафе-бар на 40 місць з літнім майданчиком на 12 місць, загальною площею 213,9 кв.м., що розміщений на земельній ділянці площею 525 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0525 га. за тією ж адресою та земельну ділянку площею 0,0515 га. за адресою: АДРЕСА_1 .

Проте, позивачем не було враховано, що у відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Так, суду не надано договору іпотеки, який укладено між сторонами в рахунок забезпечення виконання договору позики від 16 січня 2006 року, у якому б зазначалось про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, а складення розписки не може бути підтвердженням укладення інших договорів, окрім договору позики.

З цих підстав, суд першої інстанції правильно вказав, що перехід права власності на спірне нерухоме майно у запропонований позивачем спосіб суперечить закону.

Суд перевірив усі докази, які навів позивач ОСОБА_1 у підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач ОСОБА_2 - у підтвердження своїх заперечень, а також пояснення третьої особи ПАТ «УкрСиббанк», навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Слід також зазначити, що доводи в апеляційній скарзі про пріоритетність прав на іпотечне майно не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації, що у даному випадку позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зроблено не було.

З огляду на викладене, доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду сід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра