ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9211/19 Справа № 201/6737/19 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Дніпропетровське обласне управління про визнання нікчемним пункту договору та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що 09 грудня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №66901703 на вклад «Мій пенсійний депозит» на строк 18 місяців до 11 червня 2018 року, з виплатою відсотків по депозиту в розмірі 18 % річних. Позивач зазначає, що п.2.6 цього договору є нікчемним, оскільки визначає право банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку за договором. Скаргу щодо зміни умови зазначеного пункту банк відмовився задовольнити. Зазначене стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати нікчемним, таким, що протирічить п. 3.4 ст. 1061 ЦК України і ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пункт 2.6 договору №66901703 від 09 грудня 2016 року, який передбачає право банку змінювати розмір відсотків на строковий вклад в односторонньому порядку; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 191101 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року без змін.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та АТ «Ощадбанк» в особі завідувача ТВБВ №10003/0607 філії Дніпропетровське обласне управління Найденко Т.Ю. укладено договір №66901703 на вклад «Мій пенсійний депозит» на строк 18 місяців до 11 червня 2018 року з щомісячною виплатою відсотків в розмірі 18% річних. Договір складено в письмовій формі, засвідчений особистими підписами уповноваженого представника банка та вкладника.

Суд встановив, що, підписавши договір №66901703, сторони дійшли згоди та погодили, в тому числі, умови пункту 2.6, яким передбачено, що якщо вкладник в день повернення депозиту не з`явиться до установи банку для отримання депозиту, то строк дії договору на строк депозиту автоматично продовжується щоразу на строк, вказаний у п.1.1. договору, на умовах та за процентною ставкою, що діятимуть у банку по даному виду вкладу на момент продовження.

Отже, суд дійшов висновку, що п. 2.6 договору №66901703 від 09 грудня 2016 року передбачає, що строк дії договору та строк депозиту, у разі, якщо вкладник не виявив бажання отримати вклад з настанням строку для його повернення, може неодноразово продовжуватись без звернення клієнта, та при продовженні дії договору розрахунок відсотків на кожен новий строк проводиться за відсотковою ставкою, яка діє у банку для даного виду вкладу на момент продовження.

Пункти 4.12, 4.14 визначають, що вкладник підтверджує, що до моменту підписання цього договору банк надав йому інформацію зазначену в ч.2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Надана вкладнику інформація є повною та зрозумілою, вона забезпечує правильне розуміння фінансових послуг, які отримує вкладник відповідно до цього договору, без нав`язування йому банком її придбання. Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін.

Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку, що, уклавши зазначений договір на вклад, позивач був ознайомлений з умовами, на яких ним будуть розміщені грошові кошти в банківський установі, погодився з порядком нарахування та виплати відсотків, зокрема, у випадку автоматичної пролонгації договору на новий строк і своє волевиявлення на укладення договору на визначених в ньому умовах засвідчив особистим підписом.

Судом також встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у цивільній справі № 201/9764/18 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 22 жовтня 2019 року було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною зміну відповідачем в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки на строковий вклад по договору №66901703 від 09 грудня 2016 року, зобов`язання відповідача встановити на строковий вклад №66901703 від 09 грудня 2016 року з 11 червня 2018 року відсоткову ставку в розмірі 18%, стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Вказане рішення суду було залишено без змін апеляційної і касаційною інстанціями і набрало законної сили.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість та недоведеність позовних вимог, оскільки в ході судового розгляду цієї цивільної справи не було встановлено порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача, на які посилався останній у своєму позові.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, беручи до уваги, що ці вимоги носять похідний характер від вимог, у задоволенні яких судом було відмовлено, суд дійшов висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що в оскаржуваному рішенні питання відповідності п. 2.6 договора вимогам ч.ч. 3, 4 ст. 1061 ЦК України та ст. 55 ЗУ Про банки та банківську діяльність розглянуто не було. Апелянт вказує, що в порушення вимог ч. 3 ст. 1061 ЦК України, згідно якого розмір відсотків по договору може бути зменшено тільки на підставі закону, суд першої інстанції невірно посилався на те, що договір підписаний сторонами. У зв`язку з чим, апелянт, керуючись ч. 1 ст. 626 ЦК України, вважає, що не підписаний договір (відсутність домовленості), договором не являється.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Так, п. 2.6 договору №66901703 від 09.12.2016 р. повністю відповідає вимогам ч. 4 ст. 1060 ЦК України, відповідно до якої, якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Пункти 4.12, 4.14 договору № 66901703 від 09.12.2016 р. визначають, що вкладник підтверджує, що до моменту підписання цього договору банк надав йому інформацію зазначену в ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Надана вкладнику інформація є повною та зрозумілою, вона забезпечує правильне розуміння фінансових послуг, які отримує вкладник відповідно до цього договору, без нав`язування йому банком її придбання. Договір сторонами прочитаний, відповідає їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, своє волевиявлення на укладення договору на визначених в ньому умовах, зокрема, у випадку автоматичної пролонгації договору на новий строк, позивач засвідчив особистим підписом.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції обгрунтовано посилався на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.10.2018 р. у цивільній справі № 201/9764/18, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправною зміну відповідачем в односторонньому порядку розміру відсоткової ставки на строковий вклад по договору №66901703 від 09 грудня 2016 року, зобов`язання відповідача встановити на строковий вклад №66901703 від 09 грудня 2016 року з 11 червня 2018 року відсоткову ставку в розмірі 18%, стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Зазначеним рішенням суду у справі № 201/9764/18 встановлено, що п. 2.6 договору № 66901703 від 09 грудня 2016 року не передбачає зміну відсоткової ставки за договором в односторонньому порядку, а містить умови щодо автоматичного продовження строку дії договору на нових умовах щодо нарахування процентів за депозитом, не протирічить вимогам ч. 4 ст. 1060 ЦК України, та не містить додаткових вимог щодо розміщення оголошення про зміну процентної ставки в установах банку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Положення ч.ч. 1,3 ст. 1060 ЦК України визначають, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Згідно ч.ч.1,2,5 статті 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Частина 1 статей 627, 628, 631 ЦК України визначає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Вищевикладеним спростовуються доводи апелянта про порушення відповідачем ч.ч. 3, 4 ст. 1061 ЦК України та ст. 55 ЗУ Про банки та банківську діяльність, оскільки оспорюваний пункт не містить умов про односторонню зміну банком розміру процентної ставки по договору строкового вкладу.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову позивачеві щодо відшкодування моральної шкоди, як необгрунтовані та недоведені, оскільки позивач не надає жодного належного доказу її заподіяння відповідачем.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова