ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/867/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" листопада 2019 р. смт Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участю секретаря судового засідання Дудки В.В., позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Фесюк Ю.О., представника відповідача Кісіль К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» про скасування наказу про звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

Встановив:

04.06.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ТОВ «АБК ДНІПРО» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

При цьому позивач посилається на те, що 04.05.2017 її прийнято на посаду бухгалтера ТОВ «АБК ДНІПРО». Маючи намір звільнитися 15.04.2019 вона подала заяву про звільнення з вказаної посади та була повідомлена керівником ОСОБА_2 про необхідність відпрацювати чотирнадцять днів, що було розцінено ОСОБА_1 як досягнення згоди на звільнення з 29.04.2019. Продовжуючи виконувати свої обов`язки, позивач 22.04.2019 захворіла та звернулася за медичною допомогою до «Центру первинної медико-санітарної допомоги № 3» де їй видано листок непрацездатності, про що вона повідомила керівництво та інспектора кадрів та в подальшому надіслала вказаний листок непрацездатності поштовим відправленням, який відповідач отримав 03.05.2019. Однак, не зважаючи на перебування позивача ОСОБА_1 на лікарняному, її було звільнено з 26 квітня 2019 року за наказом керівника № 70-к від 10 травня 2019 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин.

В обґрунтування заподіяння моральної шкоди позивач вказала, що дії з боку відповідача пов`язані з незаконним звільненням, є порушенням її законних прав на працю, які завдали моральних страждань. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, постійного перебування у напруженому стані. Вона не може підшукати собі іншої роботи, оскільки в трудовій книжці, зазначена причина звільнення, що викликає природню насторогу у потенційного роботодавця. Вона завжди належним чином виконує покладені на неї трудові обов`язки. З цього приводу їй дуже соромно навіть усвідомлювати те, що в трудовій книжці є запис, який виставляє її у край негативному плані та характеризує, як особу, що дозволяє собі нехтувати своїми трудовими обов`язками та не з`являтися на роботі без поважних причин. Глибину душевних страждань додавало усвідомлення того, що відповідач навмисно вчинив відносно неї протиправні дії у видачі наказу про звільнення, оскільки на час видачі даного наказу у відповідача були в наявності усі відомості про те, що вона була відсутня на роботі саме з поважних причин. Завдану відповідачем моральну шкоду вона оцінюю в 15 000 грн.

Позивач вважає, що її незаконно звільнили, а тому уточнивши свої позовні вимоги позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №70-к від 10 травня 2019 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро», яким її звільнено з 26 квітня 2019 року з даного товариства на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 квітня 2019 року по 19 листопада 2019 року, а також стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. та судові витрати.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на тих фактичних обставинах, що вказані в позові на підтвердження позовних вимог. Щодо спричинення їй моральної шкоди, вона пояснила, що крім незаконного звільнення, працівники відповідача її ображали поширюючи стороннім особам про неї негативну інформацію; після звільнення за прогули вона не мала можливості працевлаштуватися та змушена була вишукувати кошти на проживання.

З приводу позасудового врегулювання спору та пропозиції відповідача здійснити виправлення в трудовій книжці ОСОБА_1 зазначила, що дійсно їй така пропозиція надійшла від представника відповідача в судовому засіданні 17.09.2019 та про неї вказано в отриманому нею відзиві на позовну заяву. Однак, вона до відділу кадрів відповідача не зверталась, оскільки, їй не зрозуміло порядок внесення виправлень до трудової книжки та відповідач відмовляється виконати інші її вимоги про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.

Представник позивача адвокат Фесюк Ю.О. підтримав позовні вимоги та з приводу позасудового врегулювання спору пояснив що, дійсно, від представників відповідача надходила пропозиція здійснити виправлення в трудовій книжці позивача, однак такі пропозиції були не чіткі, без наміру їх реального виконання.

До початку розгляду справи по суті 17.09.2019, представником відповідача надано до суду відзив на позов за яким ТОВ «АБК ДНІПРО» просить суд позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення, в позові відмовити частково: щодо поновлення на посаді бухгалтера ТОВ «АБК ДНІПРО»; щодо стягнення з ТОВ «АБК ДНІПРО» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.04.2019 по день (дату) набрання рішенням суду законної сили та щодо стягнення з ТОВ «АБК ДНІПРО» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 15 000,00 грн. При цьому представник відповідача просив зобов`язати ОСОБА_1 надати ТОВ «АБК ДНІПРО» трудову книжку для виправлення запису щодо підстави її звільнення, а саме для зазначення підставою звільнення - п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, з 29.04.2019, згідно заяви позивача від 15.04.2019 та зобов`язати позивача з`явитись для отримання призначених їй нарахувань, а судові витрати в повному обсязі - покласти на позивача.

При цьому відповідач визнає ті обставини, що 15.04.2019 ОСОБА_1 надала адміністрації ТОВ «АБК ДНІПРО» заяву про звільнення з посади бухгалтера, за угодою сторін, на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, з 29.04.2019, яку завізовано її безпосереднім керівником з позначкою про спільну домовленість щодо висловленого ОСОБА_1 волевиявлення припинити трудові відносини з підприємством з 29.04.2019.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем вказано, що саме позивачем висловлено бажання припинити свої трудові відносини з роботодавцем - ТОВ «АБК ДНІПРО» про що свідчить її заява про звільнення з 29.04.2019 та надісланий на адресу підприємства лист від 27.04.2019, у якому ОСОБА_1 ще раз підтвердила свій намір припинити роботу на підприємстві. Таким чином, не можна стверджувати, що ОСОБА_1 було позбавлено можливість здійснювати свої трудові функції з вини роботодавця, оскільки вона не мала наміру продовжувати свої трудові відносини з ТОВ «АБК ДНІПРО»

В заперечення проти стягнення моральної шкоди відповідачем вказано на те, що до позовної заяви ОСОБА_1 не надала жодного документа, який би підтверджував факт заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або документальне підтвердження понесених втрат немайнового характеру. Також позивачем конкретно не зазначено за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну їй шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

ТОВ «АБК ДНІПРО» наголошу на тому, що не одноразово позивачеві було запропоновано надати трудову книжку для виправлення запису щодо підстави її звільнення, а саме для зазначення підставою звільнення - п. 1 ч.1 ст.36 КЗпП України, з 29.04.2019 та відповідач не відмовляється від виплати ОСОБА_1 грошових коштів, за відпрацьований період в квітні 2019 року, лікарняні та компенсацію за невикористану відпустку на загальну суму 5766,80 грн, однак досудове врегулювання не відбулося з причин не залежних від ТОВ «АБК ДНІПРО».

Крім того, відповідачем надано до суд доповнення до відзиву від 28.10.2019 де відповідач зазначає, що намагаючись досягти вирішення спірного питання шляхом досудового врегулювання, ТОВ «АБК ДНІПРО», з червня місяця 2019 р. по 24.10.2019, неодноразово зверталось до позивача з пропозицією виправлення запису щодо підстави її звільнення та просило надати банківські реквізити або прибути особисто для отримання належних грошових виплат. Проте, станом на 24.10.2019 ОСОБА_1 трудову книжку для виправлення не надала та не виявила бажання прибути на підприємство (або вказати банківські реквізити) для отримання грошових коштів у сумі 5 766,80 гри., ігноруючи таким чином всі спроби ТОВ «АБК ДНІПРО» досягти порозуміння та врегулювати спірне питання. Отже, позивач керуючись власним волевиявленням, тривалий час цілеспрямовано ухиляється від пропозицій відповідача щодо відновлення її порушеного права бути звільненою на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України, переслідуючи корисні мотиви щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги відповідача про зобов`язання позивача прибути до ТОВ «АБК ДНІПРО» для виправлення запису щодо підстави її звільнення та отримання призначених їх нарахувань за правилами диспозитивності та змагальності (ст.ст. 12, 13 ЦПК України) не підлягають вирішенню судом як заявлена вимога, оскільки відповідач з зустрічними вимогами в даній справі не звертався.

Представник відповідача Кісіль К.С в судовому засіданні підтримала заперечення щодо частини позовних вимог ОСОБА_1 вказуючи на підстави для заперечень викладених в відзиві на позов. Визнає що звільнення позивача відбулося незаконно. Наголошує на тому, що відповідачеві неодноразово було запропоновано звернутися до представників відповідача з метою виправлення запису про її звільнення та зазначення вірною підставу для звільнення - п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однак таку пропозицію позивач проігнорувала, створюючи умови для збільшення компенсації за час вимушеного прогулу. На даний час наказ по підприємству про зміну підстави звільнення відповідача не приймався, але вказане рішення буде обов`язково вчинене при з`явленні позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом були встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Згідно записів в трудовій книжці та копії відповідного наказу, 04.05.2017 наказом №106-ок від 03.05.2017 позивач прийнята на посаду бухгалтера ТОВ «АБК ДНІПРО». 15.04.2019 позивачем подано заяву про звільнення з займаної посади відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 29.04.2019. Наказом №70-к від 10.05.2019 позивач звільнена з 26.04.2019 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.6, 17-18, 20).

Згідно копії листа непрацездатності ОСОБА_1 була тимчасово непрацездатною через захворювання та звільнена від роботи з 22.04.2019 по 26.04.2019 включно (а.с. 18). Даний листок непрацездатності відповідачем отримано 03.05.2019 (а.с. 15).

Вказані обставини сторонами не оспорюються та визнаються в повному обсязі.

Таким чином вирішуючи питання про законність наказу відповідача про звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин суд виходить з наступного:

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Крім того, пунктом шостим статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України.

Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Стаття 36 КЗпП України визначає підстави припинення трудового договору якими, крім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).

Відповідно до ч.3 ст.40 КЗпП, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Тобто, враховуючи наведене, відповідач не мав права звільняти позивача з 26 квітня 2016 року, а тому наказ № 70-к від 10.05.2019 про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади з 26.04.2019 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, незаконний.

Суд враховує, що відповідач фактично визнає незаконність звільнення позивача в період непрацездатності останньої - 26.04.2019 та з формулювання - на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Суду вважає позовну вимогу позивача про скасування наказу №70-к від 10.05.2019 ТОВ «АБК ДНІПРО», яким її звільнено з 26.04.2019 з даного товариства на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, як спосіб захисту такою, що не є ефективним.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особа має право на ефективний спосіб захисту прав і це означає, що вона має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень(див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року)

Вирішуючи питання про спосіб захисту порушених прав позивача, суд бере до уваги, що ОСОБА_1 подала заяву про звільнення за угодою сторін, а отже, проявила ініціативу на розірвання трудового договору, і саме таку підставу для розірвання трудових відносин слід застосувати. При цьому, днем звільнення має бути вказана дата, визначена як працівником так і роботодавцем як день звільнення, тобто, 29.04.2019.

Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дано неправильну юридичну кваліфікацію, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність із чинним законодавством (п.п. 10, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9.

Порядок ведення трудових книжок затверджено Інструкцією № 58.

Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України N 58 від 29.07.93 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Пунктом 2.4 глави 2 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження (пункти 2.6, 2.9 глави 2 Інструкції № 58).

Отже, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача та захистити порушене права останнього шляхом зміни дати і підстави звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ТОВ «АБК ДНІПРО», а саме: зміни підстави звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера ТОВ «АБК ДНІПРО» з 26.04.2019 за прогул по п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на звільнення з 29.04.2019 за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 3, 5 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Таким чином, ст. 235 КЗпП України передбачено, що виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється у випадках: звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу (ч. 1); у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству (ч. 3); у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу (ч. 5).

Отже, положення ст. 235 КЗпП України передбачають виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу у визначених цією статтею випадках, перелік яких є вичерпним.

Зазначений правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 02 листопада 2016 року (справа № 6-2261цс16).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що 26.04.2019 мало місце звільнення позивача з роботи без законної підстави при цьому причиною звільнення вказано: «за прогул без поважних причин». За таких обставин, в період з 26.04.2019 позивач об`єктивно мала перешкоди для працевлаштування і такі обставини існували саме з вини підприємства, а тому позивачу має бути відшкодований вимушений прогул.

Однак, вирішуючи питання періоду вимушеного прогулу і про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховую, що хоча саме звільнення позивача 26.04.2019 відбулося без законних підстав, однак такому звільненню перебувала заява позивача про її звільнення за угодою сторін. Сторони погодилися на таке звільнення позивача з 29.04.2019, отже сторони виявили бажання припинити трудові відносини.

Суд враховує, що з боку відповідача, в тому числі, в судовому засіданні, на адресу позивача висловлювалась пропозиція внести виправлення до трудової книжки щодо підстав звільнення. Факт надходження таких пропозицій визнається позивачем та підтверджується змістом заперечень на позов від 17.09.2019. Однак позивач не скористалась пропозицією відповідача та до його повноважних представників не зверталась.

За твердженням позивача саме запис в її трудовій книжці щодо її звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул без поважних причин є обставиною, що перешкоджала її працевлаштуванню після звільнення з ТОВ «АБК ДНІПРО».

Враховуючи наведене суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу через її незаконне звільнення саме до 17.09.2019, оскільки умови що перешкоджали працевлаштуванню позивача фактично перестали існувати 17.09.2019, що відповідає дню надходження пропозиції відповідача про позасудове врегулювання спору в даній частині. Відповідач публічно повідомив про створення умов для внесення виправлення до трудової книжки та, відповідно, усунення умов, що перешкоджають працевлаштуванню позивача. Отже, обставини, що перешкоджали подальшому працевлаштуванню позивача - формулювання підстав для звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП, що є незаконним, не було усунуто шляхом внесення виправлень до трудової книжки за період з 29.04.2019 по 17.09.2019 з вини роботодавця, а з 17.09.2019 - саме з вини самого позивача.

Заперечення позивача та його представника, що самої можливості внесення виправлень до трудової книжки в порядку позасудового врегулювання спору, через нечіткість на неконкретність пропозицій відповідача щодо внесення таких виправлень та незрозумілість порядку внесення до трудової книжки змін про причину звільнення не можуть бути враховані судом для виправдання бездіяльності позивача, пов`язаної із неприбуттям до повноважних представників відповідача для внесення виправлень до трудової книжки та, відповідно, усунення обставин, що перешкоджають працевлаштуванню і не відповідають положенням Інструкції № 58, яка визначає порядок внесення таких виправлень.

Крім того, суд звертає увагу, що 17.09.2019 судове засідання не відбулося за клопотання позивача.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу слід стягнути за період з 26.04.2019 по 17.09.2019, тобто, за час фактичного існування умов, що перешкоджали працевлаштуванню позивача.

Час вимушеного прогулу позивача становить 96 робочих днів.

Згідно роз`яснень наданих в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Відповідачем до матеріалів справи надана довідка про розмір заробітної плати позивача, яка становить 208 грн 65 коп на місяць протягом лютого та березня 2019 року.

Розрахунок середньої заробітної плати для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, виходячи із розміру заробітної плати позивача за два останні календарні місяці роботи, що передують звільненню (лютий, березень 2019 року) та 40 кількості робочих днів у розрахунковому періоді та становить 208 грн 65 коп середньоденного заробітку ((4173+4173)/40=208,65).

Враховуючи розмір середньоденної заробітної плати 208 грн 65 коп та кількість днів вимушеного прогулу - 96, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 20030 грн. 40 коп. (208,65 грн х 96 днів), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. При цьому сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, на думку суду, підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Як роз`яснено у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України, звернено увагу судів, що відповідно до ст. 237 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Звернувшись з вимогою про стягнення моральної шкоди, позивач вказувала, що дії з боку відповідача пов`язані з незаконним звільненням, є порушенням її законних прав на працю, які завдали моральних страждань. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань, втрати душевного спокою, постійного перебування у напруженому стані. Вона не може підшукати собі іншої роботи, оскільки в трудовій книжці, зазначена причина звільнення, що викликає природню насторогу у потенційного роботодавця. Вона завжди належним чином виконує покладені на неї трудові обов`язки. З цього приводу їй дуже соромно навіть усвідомлювати те, що в трудовій книжці є запис, який виставляє її у край негативному плані та характеризує, як особу, що дозволяє собі нехтувати своїми трудовими обов`язками та не з`являтися на роботі без поважних причин. Глибину душевних страждань додавало усвідомлення того, що відповідач навмисно вчинив відносно неї протиправні дії у видачі наказу про звільнення, оскільки на час видачі даного наказу у відповідача були в наявності усі відомості про те, що вона була відсутня на роботі саме з поважних причин. При цьому пояснюючи фактори, які сприяли її психологічним стражданням, в судовому засіданні позивач наголошує на поширенні відносно неї неправдивої інформації, що її обурює.

Суд вважає вказані доводи обґрунтованими та погоджується з тим, що позивачу була спричинена моральна шкода відповідачем.

Проте, визначаючи розмір моральної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає вказаний позивачем її розмір 15 000 грн. завищеним, та вважає, що стягненню підлягає моральна шкода у розмірі 1000 грн.

Вирішуючи питання про відшкодування понесених сторонами судових витрат суд виходить з наступного.

Позивач при зверненні до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» була звільнена від сплати судового збору, щодо цієї частини вимог.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову з ТОВ «АБК ДНІПРО» в частині визнання незаконним звільнення і стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, слід стягнути судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп на користь держави.

Крім того, відповідно до положень ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, в частині відшкодування моральної шкоди, з ТОВ «АБК ДНІПРО» слід стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 768 грн 78 коп., що пов`язано зі сплатою судового збору.

Щодо клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу.

У наданому до суду клопотанні, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на залучення представника адвоката на загальну суму 5000грн.

Вирішуючи клопотання позивача, суд виходить з того, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 137 ЦПК, яка не обмежує розмір таких витрат.

За змістом частини 2 статті 137 ЦПК за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Позивачем до суду надано договір про надання правової допомоги від 13.05.2019 та акт виконаних юридичних робіт по договору про надання правової допомоги від 19.11.2019 з описом фактично виконаної роботи та її вартості.

Досліджуючи надані документи, суд зазначає, що за умовами договору про надання правової допомоги від 13.05.2019 розмір оплати за надання правової допомоги та фактичні витрати визначається в додатковій угоді, яка суду не надана. Наданий суду Акт від 19.11.2019 не містить жодний вказівок про надання юридичних робіт саме в даній цивільній справі чи якого договору про надання правової допомоги стосуються надані юридичні послуги.

При цьому суд звертає увагу, що позивачем пояснено, що ним вже понесені витрати на правничу допомогу та сплачена вказана сума коштів, однак підтвердження цього до суду не надано.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у конкретній справі не підтверджено, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Правовий висновок про те, що необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи здійснено у постанові Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 910/8682/18. Подібний за змістом висновок викладений також у постанові Верховного Суду від 13.06.2019 у справі № 924/632/18.

Крім того, за правилами ст. 246 ЦПК якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264, 280-283 ЦПК України, суд -

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» про скасування наказу про звільнення, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задовольнити частково.

Змінити підстави звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» з 26 квітня 2019 року за прогул по п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на звільнення з 29 квітня 2019 року за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» ( , юридична адреса: 51000, смт Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, вул. Царичанська, 168, місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго. 12, офіс 527) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 20030 (двадцять тисяч тридцять) гривні 40 копійки. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена без утримання податків та обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» ( , юридична адреса: 51000, смт Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, вул. Царичанська, 168, місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго. 12, офіс 527) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 1000 грн (одна тисяча грн).

В решті позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» ( , юридична адреса: 51000, смт Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, вул. Царичанська, 168, місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго. 12, офіс 527) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ) судові витрати в сумі 768 грн (сімсот шістдесят вісім грн) 78 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» ( , юридична адреса: 51000, смт Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, вул. Царичанська, 168, місцезнаходження: 49044, м. Дніпро, вул. Святослава Хороброго. 12, офіс 527) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн 40 коп на користь держави (; р/р 0001; ККДБ 22030106; отримувач ГУДКС України у м. Києві; МФО 820019; банк отримувач ГУДКС України у м. Києві).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: В. О. Говоруха