Справа №487/688/18
Провадження № 22 Ц- 812/31/19 Головуючий першої інстанції: Боброва І.В.
Категорія 05 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І.
ПОСТАНОВА
Іменем України
02 грудня 2019 р. м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Галущенка О.І.
суддів: Лисенка П.П.
Серебрякової Т.В.
із секретарем: Цуркан І.І.
з участю:
прокурора Цвікілевич Н.В.,
представника
відповідачки - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою
першого заступника прокурора Миколаївської області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.09.2018 р., ухваленого під головування судді Бобрової І.В. об 11 год. 33 хв. в приміщенні цього суду у справі за
позовом
заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконними та скасування відповідних пунктів рішень, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобов`язання повернути земельну ділянку,
Посилаючись на ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, позивач вважав вищевказані пункти оскаржуваного рішення незаконними через невідповідність місця розташування земельної ділянки Генеральному плану м. Миколаєва, Правилам використання та забудови території м. Миколаєва, ігнорування Миколаївською міською радою розташування земельної ділянки в межах встановленої законом 2-кілометрової прибережної захисної смуги від урізу води Бузького лиману.
29.03.2019 року ОСОБА_2 подала відзив на позов, в якому також просила застосувати строк позовної давності.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.09.2018 р. ухвалено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду в межах оскарження, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів, виходячи з повноважень, встановлених ч.1 ст. 368 ЦПК України, доходить висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з таких підстав та обставин.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того, що прокурором не доведено того факту, що рішення про передачу землі у власність прийнято з порушенням закону. Зокрема, суд вважав, що спірна земельна ділянка на законних підставах входить до території індивідуальної житлової забудови і це відповідає Генеральному плану міста та іншій містобудівній документації; що прибережна захисна смуга відповідним проектом землеустрою не встановлена, а тому відсутні законні обмеження для передачі цієї землі у власність громадян.

Крім того, суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності та відсутності підстав для його поновлення.

Але з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи, та суперечать вимогам закону.

Так, відповідно до п. б ч. 1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

За положеннями ст. 60 ЗК України та ст. 88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.
Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів).
Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).
Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.
Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).
Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).
Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва.
Згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4709-VI перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд.
Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскарженого рішення не передбачав.
Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж лиману могли використовуватися згідно з чинними на час виникнення спірних правовідносин нормами ВК України лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів.
Не передбачає можливості житлового будівництва на таких ділянках і чинна редакція частини першої статті 90 ВК України.
У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (частина четверта статті 88 ВК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг» № 2740-VI від 2 грудня 2010 року).
На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486).
Розмір і межі прибережної захисної смуги, зокрема, навколо морських лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частини третя статті 60 ЗК України).
Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскарженого рішення).
Таким чином, законодавство, яке діяло на час прийняття рішення про виділення землі у приватну власність, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості.
Саме такого змісту висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 р. (справа № 487/10128/14-ц оприлюднена 12.11.2019 р).
Таким чином відсутність проекту землеустрою щодо визначення прибережної захисної смуги, не означає , що такої захисної смуги не існує, адже вона встановена законом.
А для річок подібних Южному Бугу така смуга має бути ніяк не меншою 100 метрів.
Що стосується лиманів, то для таких водойм, взагалі смуга визначається шириною не менше 2-х км.
З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, перебувала у складі земель міста не наданих у власність або користування.
Так, рішенням Миколаївської міської ради від 30 січня 2009 року № 32/37, земельна ділянка, загальною площею 13675 кв.м, була надана в користування оренду строком на 10 років ТОВ «Інвест Трейдінг Груп-М» як землі комерційного використання для обслуговування придбаного майна. Наступним рішенням № 38/32 від 01.10.2009 р. міська рада затвердила проектну документацію із землеустрою для надання в оренду зазначеному товариству для обслуговування прилеглої території спортзалу, охоронного пункту.
Але договору оренди на передану земельну ділянку не укладено (т.1 а.с.- 123 зв., 188 зв.)
Листом від 25.01.2010 р. та нотаріально від 12.05.2010 р. товариство «Інвест Трейдінг Груп-М» погодило вилучення землі для передачі її у власність ОСОБА_3 та зобов`язалось знести будівлі на вилученій земельній ділянці (т. 1 а.с. 15-17).
В подальшому рішенням Миколаївської міської ради № 44/29 від 04.03.2010 р. надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення землі у власність, а рішенням №47/49 від 25.06.2010 року затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 937 кв. м за рахунок земель ТОВ "Інвест Трейдінг-Груп-М" з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 та на цій підставі ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №904565 від 21.09.2010 р. з кадастровим номером :12:004:0035 ( т.1 а.с.37)
Із висновків управління Держкомзему у м. Миколаєві та управління містобудування і архітектури виконкому Миколаївської міської ради щодо погодження вказаного проекту землеустрою вбачається, що спірна земельна ділянка відведена за рахунок земель комерційного використання, загальною площею 937 кв. м, які віднесені до земель індивідуального житлового будівництва, і вона не має обмежень у використанні (т.1 а.с.-21,31).
В той же час, схемою місцезнаходження спірної земельної ділянки, графічними даними кадастрового плану проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність, даними топографічної зйомки, виконаної КП «ГПВ Архітектурне-планувальне бюро» підтверджується, що вона розташована в межах законодавчо визначеної прибережної двокілометрової захисної смуги Бузького лиману, в межах земельної ділянки площею 9191 кв. м., на мінімальній відстані (20,4 м., 30,6 м., та 42 м. від урізу води. ( т.1 а.с.33-34,40-41,45 та т.2 а.с.5,11)
Інших доказів, які б спростовували наведенні фактичні дані матеріали справи не містять. Таким чином, посилання представника відповідача на те, що спірна земельна ділянка не входила до прибережної захисної смуги Бузького лиману, не заслуговують на увагу, адже відповідними доказами такі посилання не підтверджені.
Крім того, згідно із генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР № 403 від 21 листопада 1986 року земельні ділянки по вул. Леваневців належать до території спеціального призначення, території зелених насаджень загального користування.
Згідно із Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, які затверджені рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року, ця земельна ділянка належить до перспективного туристично-рекреаційного комплексу м. Миколаєва.
Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року (тобто до передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 ) земельні ділянки по АДРЕСА_1 за функціональним призначенням віднесені до території зелених насаджень загального користування (т.1 а.с 39).
Саме таке ж функціональне призначення цих земель підтверджено також листом виконкому Миколаївської міської ради від 04.12.2017 р. ( т. 1 а.с. 39)
Здійснення будівництва в межах вказаної території заборонено Державними будівельними нормами (пункти 5.1- 5.2 розділу 5; 10.1, 10.4 розділу 10 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень»), а також пунктом 4.2 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 173 від 19 червня 1996 року.
Отже, відповідно до містобудівної документації та вимог ст. 51 ЗК України територія на якій розміщена спірна земельна ділянка віднесена до земель рекреаційного призначення.
Одночасно частина цієї території шириною 2 км. вздовж берега Бузького лиману Законом віднесена до прибережної захисної смуги.
Саме в цій захисній смузі здійснено вибір земельної ділянки та ухвалене рішення про надання її у власність.
При цьому найбільша ширина спірної земельної ділянки 27,1 м. І за таких обставин вона повністю розміщується в захисній прибережній смузі.
Посилання в оскаржуваному рішенні міської ради на те, що спірна земельна ділянка передається за рахунок земель комерційного використання ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М» з віднесенням її до земель житлової забудови для індивідуального будівництва житлового будинку та обслуговування господарських споруд по АДРЕСА_1 , не має правового значення для встановлення або зміни її статусу.
Адже віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які уповноважені розпоряджатися земельними ділянками, з урахуванням її певного місця розташування, природних властивостей, фізичних, технічних, економічних характеристик.
Так, відповідні категорії земель за їх основним цільовим призначенням зазначені у ст. 19 ЗК України, зокрема визначені такі категорії земель як землі житлової та громадської забудови, землі рекреаційного призначення, землі водного фонду.
Стаття 19 ЗК України не містить такої категорії земель, як землі комерційного використання.
Частинами 1 та 2 статті 20 ЗК України встановлено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.
Реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки на час виникнення спірних правовідносин мав право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 677, та Порядку зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 (постанова втратила чинність 20 лютого 2013 року).
Відповідно до зазначеного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 і який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації для прийняття рішення.
Відповідна рада розглядає проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка розташована в межах населеного пункту.
Рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням.
Виходячи з положень ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.
Надані по справі докази не містять даних про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її категорії на землю індивідуальної забудови з дотриманням вказаного Порядку та з внесенням відповідних змін до Генерального плану міста, який є однією із головних складових містобудівної документації.
Отже, в порушення вимог ст. 60 ЗК України та ч. 5 ст. 88 Водного кодексу України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, у затвердженому проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не враховані законодавчо визначені розміри та межі прибережної захисної смуги Бузького лиману, хоча це унеможливлювало відведення цієї земельної ділянки у її власність для здійснення індивідуального будівництва.
До того ж, в порушення ст. 9 Закону України від 17 червня 2004 року «Про державну експертизу землевпорядної документації» про те, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення підлягають обов`язковій державній експертизі, така експертиза не проводилась. З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об`єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об`єктів, збереження водних об`єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.
Суд першої інстанції наведених вимог закону та дійсних обставин справи належним чином не врахував, внаслідок чого дійшов необгрунтованих висновків щодо законності рішень органу самоврядування стосовно затвердження проекту землеустрою та безоплатну передачу земельної ділянки у власність відповідачці.
Посилання суду першої інстанції на попередні рішення міської ради щодо розподілу земель військового містечка з передачею у комунальну власність частини земельної ділянки та нерухомого майна та на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.03.2016 р. не дають підстав для легімітизації незаконних пунктів оскаржуваного рішення міськради, оскільки не змінюють того факту, що спірна земельна ділянка перебуває у прибережній захисній смузі та на території, яка віднесена до земель рекреаційного призначення.
Встановлене, згідно з приписами ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог прокурора.
Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з таких обставин та вимог закону.
Достовірними доказами у справі встановлено, що спірна земельна ділянка, стосовно якої пунктами 20, 20.2 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25.06.2010 р., затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 937 кв. м., яка перебуває у прибережній захисній смузі Бузького лиману та на території, яка віднесена до земель рекреаційного призначення.
За таких обставин слід прийти висновку про те, що Миколаївська міська рада, приймаючи рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , порушила вимоги чинного законодавства щодо підстав та порядку її надання, а також права територіальної громади м. Миколаєва щодо земель рекреаційного призначення й законні інтереси держави, виходячи з того, що стан та збереження прибережних захисних смуг має загальнодержавне значення.
Згідно із ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права та інтереси (ч. 1 ст. 21 ЦК України).
Враховуючи наведені вимоги закону, слід визнати незаконними та такими, що підлягають скасуванню пункти 20, 20.2 розділу I рішення Миколаївської міської ради №47/49 від 25.06.2010 р., а державний акт, виданий на підставі вказаного рішення, як наслідок, повинен бути визнаний недійсним.
Щодо наслідків визнання незаконним рішення міськради про передачу землі у власність та визнання недійсним державного акту на право власності на землю.
Позовні вимоги щодо повернення землі у власність територіальної громади прокурор обгрунтовував положеннями ст.1212 ЦК України, якою забезпечується захист прав власника майна у разі наявності правовідносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та незаконним володільцем цього майна.
Між тим, природні властивості землі та правовий статус земель водного фонду визначений, зокрема ст. ст. 58-62 ЗК України, дає підстави стверджувати, що заволодіння фізичними та юридичними особами землями водного фонду є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (про це також зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц). Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.
У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривалості порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Саме такий висновок щодо вибору способу захисту порушеного права власності держави чи відповідної територіальної громади на землі водного фонду містить п.81 постанови Великої Палати Верховного суду12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц.
Враховуючи наведене та наявність повноважень апеляційного суду щодо дотримання правильної юридичної кваліфікації спірних правовідносин, позов прокурора в частині витребування землі слід задовольнити через застосування механізму негаторного позову, тобто шляхом усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою водного фонду на підставі ст. 391 ЦК України та частини другої ст.51 ЗК України, а не шляхом повернення спірної земельної ділянки на підставі приписів ст. 1212 ЦК України
При цьому, враховуючи заяву відповідачки про застосування строку позовної давності у цій справі, колегія суддів виходить з наявності поважних причин для його поновлення, відповідно до таких приписів закону та встановлених обставин справи.
Так, відповідно до приписів ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється у три роки.
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.
У разі встановлення судом неправомірного отримання особою земельної ділянки або отримання її з непередбачених законом підстав особа не набуває права власності на неї; для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Такий висновок щодо початку перебігу позовної давності викладено у чинній постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152/цс14.
Закон не містить вичерпного переліку обставин, з якими пов`язується поважність причин пропуску позовної давності.
В той же час, виходячи із змісту ч. 5 ст. 267 ЦК України, за загальним правилом поважними причинами пропуску позовної давності слід визнавати обставини, за яких своєчасне звернення з позовом до суду стає неможливим або утрудненим.
Згідно з вимогами ст.19 Закону України «Про прокуратуру» в редакції чинній на час звернення, прокурор проводить перевірку виконання законів лише за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності та за наявності відповідних приводів.
Втручання у господарську діяльність інших суб`єктів права здійснюється лише у разі коли така діяльність суперечить чинному законодавству.
Із матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави у лютому 2018 року, а об`єктивна можливість власника - територіальної громади - дізнатися про те, що земельна ділянка незаконно вибула з його володіння, поза його волею шляхом порушення органом місцевого самоврядування прав територіальної громади, а також і інтересів держави, виникла у лютому 2013 року.
Так, за результатами повідомлень у засобах масової інформації про масову вирубку зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману у Заводському районі м. Миколаєва та проведення підготовчих будівельних робіт, а також звернення до природоохоронної прокуратури командира військової частини НОМЕР_2 про вирубку зелених насаджень та здійснення будівельних робіт в парковій зоні, яка безпосередньо межує з береговою смугою річки Южний Буг 11 березня 2013 року винесена постанова прокурора про проведення перевірки, за результатами якої виявлені факти грубих порушень щодо незаконного надання в оренду та у приватну власність фізичним і юридичним особам земель на узбережжі Бузького лиману, загальною площею 31,7 га, та пред`явлено 19 позовних заяв до суду щодо повернення земельних ділянок, які знаходяться у АДРЕСА_2 у в власність територіальної громади міста.
Інших звернень щодо порушення інтересів територіальної громади або держави з приводу незаконної передачі землі у власність фізичних та юридичних осіб, розташованих на території мікрорайону Леваневців, упродовж 2013-2014 р.р. до органів прокуратури не надходило.
Тобто, виходячи із законних обмежень наглядової діяльності прокурора, він не вправі був вийти за межі закону та здійснювати подальшу перевірку щодо передачі землі у власність без відповідного приводу.
Лише після звернення громадянина ОСОБА_4 до прокуратури області 24.03.2015 р. з приводу незаконного виділення землі у тому ж мікрорайоні було зареєстроване кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.364 КК України за фактом зловживання посадовими особами міської ради своїм службовим становищем при ухваленні рішень про передачу землі у власність громади.
Про незаконність передачі у власність земель, які перебувають у прибережній смузі Бузького лиману та віднесені до земель рекреаційного призначення прокурор міг довідатись лише після витребування та ретельної перевірки усієї землевпорядної документації.
Дані обставини прокурором підтверджено наданими до суду витягами з Інтернет видань, засобів масової інформації, заявами посадових та фізичних осіб (т.1 а.с.123, т.2 а.с.8,197-209).
Як встановлено проекти забудов окремих частин міста, зокрема спірної земельної ділянки, передбачали внесення змін до генерального плану міста Миколаєва.
Відповідачі не надали суду жодних доказів того, що міська рада повідомляла територіальну громаду міста, зокрема шляхом проведення громадських слухань, згідно п. 2 Статуту територіальної громади міста Миколаєва, діючого на час прийняття оскаржуваного рішення або інше, про прийняття та зміст оскаржуваного рішення ради стосовно проекту відведення земельної ділянки для забудови окремої частини міста, території зелених насаджень загального користування, узбережжі Бузького лиману. Отже, лише на початку 2013 року після повідомлення в засобах масової інформації про масові знищення зелених насаджень територіальна громада могла дізнатися про незаконність рішення міської ради, а прокурор, який звернувся на захист державних інтересів, об`єктивно міг звернутися з позовом до суду лише після ретельної перевірки отриманої інформації та після зібрання належних доказів на підтвердження обставин правопорушення. Для цього прокурору потрібен був відповідний час, внаслідок чого строк позовної давності було пропущено, але з поважних причин, які вищенаведені. Отже, строк позовної давності слід поновити для захисту порушеного права.
При цьому посилання у відзиві на апеляційну скаргу на те, що прокурор був присутній на сесії Миколаївської міської ради під час прийняття спірного рішення, на думку колегії суддів, не впливає на висновки щодо початку перебігу позовної давності у даній справі, оскільки зміст оскаржуваного рішення, як до його прийняття, так і після, не був доведений до відома власника землі територіальної громади.
Крім того, із змісту рішення неможливо, без перевірки землевпорядної та містобудівної документації, встановити дійсне місцезнаходження спірної ділянки та належність її до земель рекреаційного призначення та перебування її у прибережній захисній смузі.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає , що втручання держави у право на мирне володіння майном відбувається за відсутності доведення публічного інтересу, із порушенням принципу законності та недотримання пропорційності.
І це, на її думку, сталося через те, що прокурор не є носієм права; не обгрунтував підстав свого представництва; усунув міську раду від набуття статусу позивача внаслідок чого на неї може бути покладено надмірний тягар відповідальності, який порушить справедливий баланс між суспільним інтересом і захистом приватного інтересу у мирному володінні її майном.
Зазначені посилання не заслуговують на увагу, оскільки по-перше, -
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час подання позову, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.
Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом (частина перша статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду (далі - Закон № 1789-XII)).
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду).
Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (частина третя статті 36-1 Закону № 1789-XII). За наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами (пункт 1 частини п`ятої зазначеної статті).
Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою статті 36-1 Закону № 1789-XII, прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення, зокрема, інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту (частина шоста вказаної статті).
ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35). Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
По- друге,-належними доказами у справі підтверджено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.
При цьому, прокурор правильно виходив з того, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Миколаївської міської ради, а визначений у законодавстві орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель (Державна інспекція сільського господарства України) не має повноважень звертатися до суду з вимогами, які заявлені ним у цій справі.
З огляду на зазначені обставини, подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, зокрема, рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого ОСОБА_2 безоплатно набула у власність спірну земельну ділянку, прокурор правильно самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, тим, що орган, який уповноважений на розпорядження спірною земельною ділянкою діяв всупереч закону при реалізації цих повноважень.
За таких умов згідно з абзацом другим частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду, прокурор з належних підстав набув статусу позивача. З цих же підстав необґрунтованим є і довід відзиву на апеляційну скаргу про те, що прокурор без достатніх підстав не зазначив позивачем відповідача - Миколаївську міську раду як орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах.
Такі висновки колегія суддів грунтує з врахуванням правової позиції, яка викладена у п.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 р. ( справа № 487/10128/14-ц). Зокрема, Суд зазначив, що враховуючи перебуваня спірної земельної ділянки у прибережній захисній смузі Бузького лиману та на території земель рекреаційного призначення, за наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності, зокрема підвищеного інтересу громадськості до збереження у м. Миколаєві зеленої зони загального користування і прибережної захисної смуги Бузького лиману прокурор мав право звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів держави.
Ухвалюючи рішення в частині усунення перешкод у користуванні об`єктом права власності територіальної громади, колегія суддів вважає, що такий судовий припис у цій справі не порушує принципів правомірного втручання у право мирного володіння спірною земельною ділянкою.
Доходячи такого переконання колегія суддів виходить з таких вимог національного та міжнародного права.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
У цій справі втручання у право мирного володіння майном ґрунтується на законі.
А саме, - землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).
До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України).
До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).
Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).
Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «ґ» частини третьої статті 83 і в частині другій статті 59 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.
Так, на час прийняття оскарженого рішення щодо ОСОБА_2 діяли, зокрема, такі акти:
1) ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджені наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, що встановлювали мінімальну ширину прибережної захисної смуги (не менше 20 м від урізу води);
2) Правила використання та забудови території м. Миколаєва, затверджені рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, які вказували на наявність прибережної захисної смуги Бузького лиману як частини природоохоронних планувальних обмежень, а також передбачали, зокрема, необхідність дотримання положень стосовно організації водоохоронних зон при реконструкції районів, розташованих на прибережних територіях;
3) Генеральний план м. Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року, згідно з яким спірна земельна ділянка належала до території зелених насаджень загального користування.
4) ВК України та ЗК України, які: визначали чіткі обмеження на передання у приватну власність земельної ділянки із земель водного фонду; передбачали встановлення умежах існуючих населених пунктів прибережної захисної смуги з урахуванням містобудівної документації та конкретних умов, що склалися (зокрема існуючої забудови відповідної земельної ділянки); виключали можливість виникнення приватного власника земельних ділянок, зайнятих прибережною захисною смугою; обмежували господарську діяльність на цих природоохоронних територіях. Крім того, ЗК України забороняв на земельних ділянках зелених насаджень міст будь-яку діяльність, що може перешкодити використанню цих ділянок за призначенням;
5) Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів, які: передбачали виділення уздовж морів і навколо морських заток та лиманів прибережних захисних смуг; встановлювали, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності, зокрема з суворими обмеженнями щодо капітального будівництва.
Всі ці акти були доступними, чіткими та передбачуваними.
Тому немає підстав вважати, що перед безоплатним отриманням спірної земельної ОСОБА_5 існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму спірної земельної ділянки.
У цій справі припис про повернення земельної ділянки має легітимну мету, що випливає зі змісту статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є пропорційним цій меті, а суспільний інтерес у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, переважає над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками для житлового будівництва.
Так, усунення перешкод територіальній громаді м. Миколаєва у здійсненні нею права користування та розпоряджання спірною земельною ділянкою переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням.
Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки.
Встановлено, що частина її належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги Бузького лиману, а інша частина належить до земель рекреаційного призначення та знаходиться на території зелених насаджень загального користування.
Водоохоронні зони встановлюються вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм для запобігання забрудненню і виснаженню водних об`єктів (абзац перший пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів), для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина перша статті 87 ВК України).
У межах вказаних зон з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги (частина перша статті 60 ЗК України, пункт 1 частини першої статті 81, частина перша статті 88 ВК України).
Отже, таке використання прибережних захисних смуг, яке не сприятиме досягненню зазначених цілей, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей.
З огляду на це закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59 ЗК України, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України тощо).
Оскільки прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (частина перша статті 61 ЗК України, частина перша статті 89 ВК України), у цих смугах забороняється, зокрема, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (пункт «г» частини другої статті 61 ЗК України, пункт 4 частини першої статті 89 ВК України, підпункт 4 абзацу третього пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів).
Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому та конкретному водному об`єкту зокрема.
Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).
Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду (пункт 117 постанови від 12.06.2019 р. у справі № 487/10128/14-ц) у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, легітимність втручання останньої у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, полягає у необхідності захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).
Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом.
З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані юридичні норми немає невідповідності заходу втручання держави у право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.
У справі, рішення в якій переглядається, суспільний інтерес у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, становища, яке існувало до порушення права власності народу на землю, у збереженні прибережних захисних смуг, недопущенні зміни цільового призначення земель водного фонду, земель рекреаційного призначення та їх передання у власність з метою житлового будівництва.
Контроль за використанням земельних ділянок водного фонду, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням є важливим для суспільства загалом і для територіальної громади м. Миколаєва зокрема, оскільки мешканці міста зацікавлені у попередженні забруднення, засмічення та вичерпання, виснаження Бузького лиману, у збереженні його водності та у зменшенні коливань стоку. Вони зацікавлені у захисті від знищення навколоводних тварин і рослин, зокрема зелених насаджень на узбережжі вказаного лиману у зеленій зоні, що, як встановив суд апеляційної інстанції, згідно з Генеральними планами міста Миколаєва задовго до виникнення спірних правовідносин уже була територією спеціального призначення, в якій заборонене будівництво.
Крім того, у пункті 3.3 глави 3 частини І «Аналіз сучасного стану міста, існуючої містобудівної документації та виявлення основних тенденцій розвитку міста, які повинні бути покладені в основу розробки "Правил використання та забудови території міста"» Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, також зазначено, що основним недоліком існуючої системи озеленених територій є недостатнє озеленення прибережних територій і недостатньо високий рівень їх благоустрою.
За таких обставин надання спірної земельної ділянки на відстані щонайменше 20, 4 м. від урізу води Бузького лиману у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд і знищення з цією метою зелених насаджень у прибережній захисній смузі не допомагає виправити зазначений недолік системи озеленених територій м. Миколаєва.
Особливий суспільний інтерес до контролю за забезпеченням використання спірної земельної ділянки водного фонду за цільовим призначенням підтверджує й те, що приводом для проведення прокурорської перевірки у березні 2013 року стали публікації у ЗМІ про проведення підготовчих будівельних робіт і масове знесення зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману, де знаходиться вказана ділянка: «В «Леваневском» уже почти все деревья вырубили: «Николаевцев приучают к мысли, что власть в городе осуществляет 10 застройщиков, а не губернатор» (т. 1, а. с. 197); « Пока ОСОБА_6 ( місцевий губернатор) проводит пресс-конференции противозаконные действия продолжаются, - жители «Леваневцев» (т. 1, а. с. 199); «В Николаеве жители протестовали против вырубки деревьев в Леваневцем и намерены сносить забор» (т. 1, а. с. 204); «В Николаеве по вине депутатов снова рубят деревья - готовят землю под строительство котеджей» (т. 1, а. с. 205).
З огляду на встановлене, загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_2 у збереженні земельної ділянки у власності.
Ствердно відповідаючи на питання, чи забезпечує така перевага у цій справі справедливий баланс між вказаними інтересами, колегія суддів виходить з того, що заволодіння приватними особами ділянками водного фонду всупереч чинному законодавству, без законного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і конституційними правами всіх інших осіб на безпечне довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду суспільству.
За обставин цієї справи встановлення справедливого балансу між суспільним і приватним інтересом передбачає оцінку не лише поведінки органу місцевого самоврядування, але й дій особи, яка набула у приватну власність спірну земельну ділянку.
Колегія суддів вважає, в силу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, розташованої за 20,4 м. від урізу води, ОСОБА_2 не могли не знати про фактичне місцезнаходження цієї ділянки.
Проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом земельного та водоохоронного законодавства, перелік якого вже наведено вище, і за необхідності отримавши правову допомогу перед набуттям у власність цієї ділянки, вона могла і повинні була знати про те, що зазначена ділянка належить до земель водного фонду та знаходиться у зеленій зоні м. Миколаєва - на території зелених насаджень загального користування.
Ці переконання колегії суддів відповідають висновкам, наведених у п. 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у подібній справі № 487/10128/14-ц.
Відповідаючи на питання справедливої компенсації, яке поставлене у відзиві колегія суддів враховує, що згідно з принципами диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами (зокрема, і щодо подання зустрічного позову), несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ними процесуальних дій, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання (частина перша та друга статті 11, частини перша - третя статті 10 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункти 4 і 5 частини третьої статті 2, частини перша - четверта статті 12, частини перша та третя статті 13 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).
Під час розгляду цієї справи відповідач не заявляла вимог про надання належного відшкодування моральної та матеріальної шкоди у зв`язку з вимогою про повернення спірної земельної ділянки.
В той же час, законодавство України надає відповідачу після завершення судового процесу додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Вона не позбавлена можливості відновити своє право, зокрема, на підставі статті 56 Конституції України шляхом відшкодування за рахунок органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю цих органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 (див. також пункт 93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц).
Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).
Посилання в заяві від 02.12.2019 р., яка долучена до матеріалів справи про неправомірність роз`яснень суду щодо права на звернення з самостійною вимогою по отримання належного відшкодування у зв`язку із поверненням землі слід визнати безпідставним.
Адже такі роз`яснення грунтуються на положеннях національного законодавства і не суперечать положенням Конвенції.
Що стосується посилань на рішення ЄСПЛ у справі Фонд «Батьківська турбота» проти України, то його висновки не можуть бути покладені в основу цього рішення, так як обставини справи, що були предметом розгляду ЄСПЛ є суттєво різними.
Так, у цій справі мова йде про безоплатне отримання землі, яка за будь-яких обставин не могла бути передана у власність фізичної чи юридичної особи і про ці обставини відповідач могла і повинна була знати, якби проявила більшу обачність.

При цьому, відповідач не позбавлена законної можливості на вибір і отримання у власність безоплатно земельної ділянки на іншій території земель комунальної власності.
До речі, належну обачність вона все ж проявила, але запізно, тобто вже після набуття земельної ділянки у власність, подавши заяву про скасування Декларації про початок виконання будівельних робіт від 21.12.2015 р.
В засіданні апеляційного суду її представник пояснив, що заява була подана вже після того, як були ініційовані перевірки щодо законності розпорядження землею в мікрорайоні Леваневців.
В той же час, у справі Фонд «Батьківська турбота» проти України, заявник придбав майно УПО за власний кошт, а Уряд не довів суспільного інтересу у цій справі.
Доводи відзиву щодо наявності будівель на спірній ділянці на час її надання у власність відповідачці, на думку колегії суддів не має принципового значення у цій справі, оскільки особа- власник будівлі не була власником землі, а володіла нею на праві фактичного користування так, як належного доказу, що таке володіння було засноване на договорі оренди, до матеріалів справи не надано.
Адже закон на спірній ділянці забороняє індивідуальне житлове будівництво, саме тому вона не може бути передана у власність за будь-яких умов.
Таким чином, наявність будівель не змінювала статусу земель рекреаційного призначення, частиною яких є прибережна захисна смуга в межах якої, в свою чергу, незаконно виділена земля у власність.
У відзиві зазначено також про те, що питання цільового призначення землі, яка була виділена відповідачці, було вирішено іншим рішенням міськради, яке прокурором не оскаржено.
Цей довод не може бути взято до уваги, оскільки правове значення мають лише ті рішення міськради, на підставі яких виникли цивільні права та обов`язки щодо спірної земельної ділянки.
Саме цими незаконними рішеннями обгрунтував вимоги позову прокурор.
Що стосується цільового призначення землі, то як вже зазначено у постанові, міська рада порушила порядок зміни цільового призначення земель рекреаційного призначення.
Інші посилання відзиву на апеляційну скаргу також не можуть бути враховані, оскільки вищенаведених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України апеляційний суд стягує з відповідачів у рівних частках на користь прокуратури Миколаївської області витрати понесені на судовий збір за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову.
Керуючись ст. 367, 376 381-382 ЦПК України, колегія суддів
постановила:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2018 року скасувати та постановити у справі нове рішення.

Позовні вимоги прокурора задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати пункти 20, 20.2 розділу I рішення Миколаївської міської ради № 47/49 від 25 червня 2010 року про затвердження проекту землеустрою та надання безоплатно у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 937 кв. м, нормативною грошовою оцінкою 378004 грн. 54 коп., за рахунок земель ТОВ «Інвест Трейдінг-Груп-М», з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним державний акт серії ЯЛ №904565 від 21.09.2010р., виданий ОСОБА_2 на право власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0035.

Зобов`язати ОСОБА_2 повернути у комунальну власність спірну земельну ділянку з кадастровим номером :12:004:0035.

Стягнути з ОСОБА_2 та з Миколаївської міської ради через виконавчий комітет Миколаївської міської ради ( код ЄРДПОУ 04056612, 54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20) 10075 грн. 07 коп. у відшкодування витрат на судовий збір у рівних частках по 5037 грн. 50 коп. з кожної особи на користь прокуратури Миколаївської області (розрахунковий рахунок №0340, ЄРДПОУ 02910048, Банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172 ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та на протязі тридцяти днів з дня складення повного рішення може бути оскаржена у касаційному порядку, з підстав передбачених ст. 389 ЦПК України, безпосередньо до Верховного Суду.
Головуючий: О.І. Галущенко
Судді: Т.В. Серебрякова
П.П. Лисенко
Повний текст постанови складено 06 грудня 2019 року.