Провадження № 2/742/1/19
Єдиний унікальний № 742/2534/17
РІШЕННЯ
15 січня 2019 року Прилуцький міськрайонний суд д Чернігівської області в складі: головуючого - судді Бездідько В.М. за участю секретарів судового засідання Сіра І.В, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Прилуки цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_9 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_10, ОСОБА_11, орган опіки та піклування служби у справах дітей Прилуцької міської ради про вселення,-
Позивач 22 серпня 2017 року звернулася до Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його наступним.
Перебуваючи в зареєстрованому шлюбу з відповідачем ОСОБА_8 придбали квартиру №22 по провул. 8-го Березня, м.Прилуки, Чернігівської області, яку було оформлено на імя чоловіка ОСОБА_8 Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12.03.2013 року було визнано право власності на Ѕ частину квартири за позивачкою ОСОБА_7 та відповідно зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Через спори по користуванню житлом Прилуцький міськрайонний суд рішенням від 21.02.2014 року встановив порядок користування спірним житловим приміщенням. В подальшому також існували спори, щодо спірного житла.
Станом на подачу позову до суду в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, позивач ОСОБА_7, є власником Ѕ частини квартири та маючи судове рішення, щодо порядку користування житлом має право на користування своєю власністю, та відповідно проживати у спірній квартирі.
В обґрунтування позову вона зазначила, що відповідач перешкоджає їй проживати у вказаній квартирі, тому вона на підставі викладеного просить суд вселити її у квартиру №22 по провул. 8-го Березня, м.Прилуки, Чернігівської області.
В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що постановою Верховного суду від 03.10.2018 року рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року залишено без змін, відповідно до яких договір купівлі-продажу квартири №22 по провул. 8-го Березня, м.Прилуки, Чернігівської області визнано недійсним, а тому позивач є власником Ѕ частини квартири.
Відповідач та його представник в останнє судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_9 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_10, ОСОБА_11 в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Представник органу опіки та піклування служби у справах дітей Прилуцької міської ради в судове засідання не з"явився, проте надіслав повідомлення про розгляд справи в їх відсутності, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду та просять врахувати інтереси дітей.
Суд, вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «ОСОБА_12 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.
Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).
Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).
Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Як закріплено в ч. 2ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).
Судом встановлено, що відповідно до рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2013 року за ОСОБА_7 визнано право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності а нерухоме майно вбачається, що відповідно до даного рішення було зареєстровано право власності на Ѕ частину (а.с. 5-6,8-9).
Враховуючи вищевикладені обставини, суд вважає, що відповідач порушує право власності позивача, оскільки у відповідності з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні, а тому позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені судові витратив розмірі640грн.00коп.(а.с.1)
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 319,383,391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України,-
Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на строні відповідача ОСОБА_9 в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_10, ОСОБА_11, орган опіки та піклування служби у справах дітей Прилуцької міської ради про вселення - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати в розмірі 640 гривень.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд.
Повний текст рішення виготовлено 23.01.2019 року
Головуючий суддя В.М.Бездідько