КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________
Справа №753/4598/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/4022/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Копійці В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 6 вересня 2018 року (суддя Трусова Т.О.) у цивільній справі за скаргою ОСОБА_2 на дії та рішення головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявського Анатолія Миколайовича,

встановила:

у березні 2016р. ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 50044601 від 5 лютого 2016р.

Мотивуючи вимоги скарги, заявник зазначала, що 15 лютого 2016р. отримала повідомлення та постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявського А.М. від 5 лютого 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 50044601 на підставі виконавчого листа № 2-3792/11, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 17 січня 2013 року, про стягнення матеріальних збитків.

Заявник посилалася на недотримання процедури відкриття виконавчого провадження, передбаченої статтями 20, 25 та 26 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 6 вересня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду та задовольнити скаргу.

Представник скаржника посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки виконавчий лист пред'явлено до виконання поза межами встановленого законом строку, а судом не враховано, що державний виконавець органу ДВС Дарницького управління юстиції виніс постанову про закінчення виконавчого провадження не на підставі заяви стягувача про звернення стягнення на пенсію, а у зв'язку із відсутністю оригіналу виконавчого листа у матеріалах справи, тому державним виконавцем ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві незаконно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі постанови іншого державного виконавця та у відсутність виконавчого листа.

Крім того, представник скаржника зазначає про помилковість висновків суду щодо можливості прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження замість постанови про прийняття виконавчого провадження до виконання, що мають різну правову природу.

Головний державний виконавець Дніпровського РВ ДВС м. Київ ГУЮ у м. Києві Телявський А.М. та Міжнародний освітній фонд ім. Я. Мудрого (стягувач), будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.142, 143, 150, 151), двічі у судове засідання не з'явилися, своїх представників не направили, клопотання про його перенесення не подали, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Спірна постанова про відкриття виконавчого провадження прийнята державним виконавцем 5 лютого 2016 року, коли діяла редакція Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року з подальшими змінами.

За таких обставин, при розгляді даної апеляційної скарги судом здійснюється посилання на вказану редакцію закону без додаткового зазначення.

Судом встановлено, що 17 січня 2013 року Дарницьким районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-3792/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користьМіжнародного освітнього фонду ім. Я. Мудрого 9 129грн 08коп. в рахунок відшкодування матеріальних збитків (с.с.36-37).

З відміток, наявних у виконавчому листі, вбачається, що виконавчий лист перебував на виконанні у державній виконавчій службі з 2013 року і станом на 8 вересня 2015 року знаходився на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

8 вересня 2015р. стягувач звернувся до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві із заявою про звернення стягнення на пенсію боржника (с.с.38).

8 вересня 2015р. державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Маріуцою Т.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 41698244 та на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» направлено виконавчий лист до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві за місцем отримання ОСОБА_2 пенсії (с.с.39, 40).

Постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявського А.М. від 5 лютого 2016р. відкрито виконавче провадження № 50044601 (с.с.42).

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з її безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, редакція якої діяла на час подання ОСОБА_2 даної скарги, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що захисту у порядку вказаної норми

процесуального права підлягають тільки порушені права чи свободи особи, яка звертається до суду зі скаргою на дії, рішення державного виконавця.

Звертаючись до суду з даною скаргою, ОСОБА_2 не зазначила, які саме її права та свободи були порушенні у результаті прийняття 5 лютого 2016 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявським А.М. постанови про відкриття виконавчого провадження № 50044601.

Не містить таких доводів і апеляційна скарга, не були вони зазначені представниками ОСОБА_2 і під час розгляду справи апеляційним судом.

Перевіряючи правомірність відкриття виконавчого провадження головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Частиною 5 статті 20 вказаного Закону визначено, що у разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження

боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Пунктом 3.16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка була затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012р. та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012р. за № 489/2082, редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Інструкція), було визначено, що у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу ДВС відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника. До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності.

Таким чином, прийняття 8 вересня 2015 року державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Маріуцою Т.В. постанови про закінчення виконавчого провадження № 41698244 ґрунтувалося на вказаних нормах Закону та Інструкції.

При цьому, державним виконавцем Маріуцою Т.В. на адресу ВДВС Дніпровського

РУЮ м. Києва 8 вересня 2015 року були направлені: постанова, виконавчий документ, постанова про стягнення виконавчого збору, постанова про стягнення на проведення виконавчих дій, копія відповіді ПФУ, копії матеріалів виконавчого провадження (с.с.39).

Отже, виконавчого провадження № 41698244 на адресу ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва направлено не було.

Частиною 7 статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» було визначено, що виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Таким чином, Закон не визначав обов'язок державного виконавця при виконанні положень частини 5 вказаної норми направляти до іншого органу державної виконавчої служби саме виконавче провадження.

Пунктом 6.1. Інструкції було визначено, що виконавче провадження може бути передано від одного органу ДВС до іншого, від одного державного виконавця до іншого у випадках, визначених Законом та цією Інструкцією.

Відповідно до пункту 6.3. Інструкції передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, інших органів ДВС та виконавчих груп, утворених при цих органах, - за рішенням директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо будь-яких виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в органах ДВС (підпункт «а».

Передача виконавчого провадження до іншого органу ДВС або у зв'язку з утворенням виконавчої групи при іншому органі ДВС здійснюється за вмотивованою постановою особи, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, яка надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідного органу ДВС (пункт 6.4 Інструкції).

При передачі матеріалів виконавчого провадження до іншого органу ДВС державний виконавець або керівник виконавчої групи в день одержання матеріалів виконавчого провадження виносить постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання, яку надсилає сторонам виконавчого провадження із супровідним листом, у якому зазначає свій робочий телефон, дні прийому та місцезнаходження органу ДВС, до якого передано виконавче провадження або при якому утворено виконавчу групу (пункт 6.6. Інструкції).

Під час судового розгляду не було встановлено, що директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було прийнято рішення про передачу виконавчого провадження № 41698244 до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва, а відтак, головний державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва Телявський А.М. не мав правових підстав виносити постанову про прийняття виконавчого провадження, а правомірно прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження.

Доводи представника ОСОБА_2 про те, що вказаними діями головний державний виконавець позбавив можливості ОСОБА_2 добровільно виконати рішення суду, колегія суддів вважає надуманими, так як з обставин справи вбачається, що виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь Міжнародного освітнього Фонду ім. Я.Мудрого 9 129,08грн перебуває на виконанні у державній виконавчій службі з 2013 року і станом на 5 лютого 2016 року боржник мала достатньо часу для добровільного виконання рішення суду.

Крім того, з тексту постанови про відкриття виконавчого провадження № 50044601 від 5 лютого 2016 року вбачається, що ОСОБА_2 була надана можливість виконати самостійно рішення суду протягом семи днів з моменту винесення постанови (с.с.24), однак боржник таким правом не скористалася.

Твердження представника ОСОБА_2 про те, що головному державному виконавцю Телявському А.М. не був направлений оригінал виконавчого листа № 2-3792/11 від 17 січня

2013р., спростовуються матеріалами справи, в яких наявна копія зазначеного виконавчого листа, направлена головним державним виконавцем Телявським А.М. на адресу Апеляційного суду м. Києва, як додаток до заперечень на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (с.с.36-37).

Крім того, про направлення виконавчого документа до ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва зазначено у супроводжувальному листі державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві Маріуца Т.В. (с.с.39).

Вказані обставини не були спростовані у встановленому нормами процесуального права порядку ні ОСОБА_2, ні її представниками.

Доводи апеляційної скарги, що оскаржувана постанова прийнята без врахування тієї обставини, що пропущений строк для представлення документа до виконання, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист перебуває на виконанні у державній виконавчій службі з 2013р., з ухвали суду (справа 753/2742/14), текст якої розміщено у Єдиному реєстрі судових рішень, вбачається, що судом зроблено висновок про пред'явлення виконавчого листа до виконання у строки, визначенні Законом, виконавчий документ не містить відміток про повернення виконавчого листа стягувачу або органу, який його видав, не зазначає про це і боржник, а відтак правових підстав вважати, що стягувачем пропущено строк пред'явлення виконавчого листа до виконання не має.

Посилання у апеляційній скарзі на безпідставне перебування виконавчого листа у ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві, оскільки ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року визнаннінеправомірними дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького РУЮ в м. Києві Єрмакової О.А. при відкритті 23.01.2014 року виконавчого провадження ВП № 41698244, колегія суддів вважає безпідставними, так як зі змісту судового рішення такого висновку не вбачається. Суд прийшов до висновку, що державний виконавець повинна була прийняти постанову про прийняття виконавчого провадження, що не звільняє боржника від виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані учасниками справи докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування ухвали суду та задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 6 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М. Волошина