ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 січня 2019 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1765/18

Головуючий у першій інстанції - Іванюк Т. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/128/19

Чернігівський апеляційний суд у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретарів судового засідання Шапко В.М.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3;

третя особа: Козелецька районна державна адміністрація як орган опіки та піклування,

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей,

прізвище судді: Іванюк Т. І.; місце та час ухвалення рішення: смт. Козелець, 15 год. 38 хв.; дата складання повного тексту рішення: 31 жовтня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, з нею. Мотивуючи його тим, що перебуваючи у шлюбі та проживаючи смт. Козелець, спільне життя з ОСОБА_3 стало нестерпним, останній влаштовував сварки, принижував та виганяв її, і вона змушена була винаймати житло. Крім цього, відповідач не дозволяє їй бачитися з дітьми та психологічно впливає на них. Позивач вказувала на те, що має регулярний дохід, забезпечена житлом, дуже любить своїх дітей, хоче бути з ними, тому просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, без встановлення фактичних обставин і доказів по справі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що діти проживають у будинку, який належить їй на праві власності і вона зареєстрована за даною адресою. Вказувала на те, що наявність судового наказу про стягнення з неї аліментів не підтверджує того факту, що діти знаходяться на утриманні батька. Зазначала, що акт комісії від 15.05.2018 року є недопустимим та недостовірним доказом у справі.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без зміни, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони від шлюбу мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2017 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було розірвано, прізвище позивача ОСОБА_7 змінено на ОСОБА_2. Згоди про місце проживання дітей сторони не дійшли, фактично діти проживають з батьком.

З акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сім'ї ОСОБА_3 від 15 травня 2018 року, складеного комісією Служби у справах дітей Козелецької районної державної адміністрації, вбачається, що батько створив всі необхідні житлово-побутові умови для належного розвитку та виховання дітей. Стосунки між батьком та дітьми довірливі та доброзичливі (а.с. 78).

Водночас, на час розгляду справи судом першої інстанції, ОСОБА_2 в будинку, який належить їй на праві спільної сумісної власності з відповідачем не проживала, винаймала квартиру, умови проживання в якій є гіршими, ніж ті, в яких фактично проживають діти, через що обстеження матеріально-побутових умов її проживання органом опіки та піклування за її заявою не досліджувались.

Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Приписами ст. 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

До того ж, головним критерієм при визначені місця проживання дитини, є інтереси цієї дитини, які повинні привалювати над інтересами батьків. Про це йде мова в рішенні Європейського суду з прав людини «Гоффманн проти Німеччини» (2001 p.).

Згідно з висновком опитування учениці 9 класу ОСОБА_4 з питання визначення місця проживання від 09 вересня 2018 року, складеним директором Козелецької ЗОШ І-ІІІ ступенів, практичним психологом та класним керівником, дитина розгублена у виборі з ким проживати, її бажання, щоб все було так, як і раніше. Хоче, щоб і мама, і тато жити з ними. Вона не хоче образити жодного їх батьків своїм вибором на користь одного із них. Але бажає проживати у тому будинку, де живе все своє життя. Іншій дитині, ОСОБА_5, на час розгляду справи судом першої інстанції не виповнилось 10 років, вона проживає разом із сестрами з батьком.

Аналізуючи зібрані у справі докази, встановивши, що сторони у справі проживають окремо, зокрема, ОСОБА_2 винаймає житло, в якому має гірші умови для проживання, ніж ті, в яких проживають діти, проживання вісіх дітей разом з батьком у стійкому, спокійному середовищі, та враховуючи положення ст. 51 Конституції України, ст.. 7, 157 СК України, а також рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) «М. С. проти України», суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки при визначенні найкращих інтересів дітей врахував такі аспекти: інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини мають, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що згідно з правовстановлюючими документами позивач є власником будинку в якому фактично проживають діти, а тому суд мав визначити місце проживання дітей з нею у вказаному будинку, не заслуговують на увагу, оскільки у справі було встановлено і зазначений факт не заперечує позивач, що фактично будинок було збудовано у шлюбі з відповідачем та за рахунок спільних коштів подружжя, а відповідно її твердження про юридичну приналежність будинку лише їй не в повній мірі відповідає фактично встановленим обставинам. Крім того, пред»явивши позов про визначення місця проживання дітей з нею, без зазначення за якою адресою, або з нею - на майбутнє в будинку, який належить подружжю на праві власності, та не подавши суду доказів про забезпечення належних житлово-побутових умов, спокійного та безпечного середовища для проживання дітей за місцем її перебування, позивач не мала перспективи сподіватись на ухвалення судом рішення на її користь, зважаючи на такі невизначені умови для розвитку та проживання дітей на час розгляду даної справи судом першої інстанції.

Посилання ОСОБА_2 на те, що після ухвалення оскаржуємого рішення суду, рішенням Козелецького районного суду від 12.11.2018 року її було вселено у будинок № АДРЕСА_1 та 17 січня 2019 року це рішення було виконано державним виконавцем (акт від 17.01.2019 року) не можуть бути врахованими апеляційним судом під час перевірки законності постановленого судом першої інстанції рішення, оскільки зазначені обставини є новими та не були зазначені позивачем як підстава та предмет позову.

Подання ОСОБА_2 до апеляційної скарги копії судового наказу Козелецького районного суду від 22 серпня 2018 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, на підтвердження тієї обставини, що діти перебувають не лише на утриманні батька, на користь якого ще 10.07.2018 року також судовим наказом з неї було стягнуто аліменти та утримання трьох дочок і ОСОБА_6 в тому числі, на думку апеляційного суду не є належним доказом для вирішення даної справи, оскільки стягнення позивачем аліментів на дитину, яка фактично з нею не проживала на час розгляду справи, не в повній мірі узгоджується з положеннями Сімейного кодексу України та свідчить фактично лише про наявність конфліктних відносин між батьками.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків, відповідно підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2018 року без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Судді: