Справа № 524/270/19
Провадження №2/524/1160/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2019 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого судді Предоляк О.С.,
при секретарі судового засідання Бондаренко Н.О.,
за участю представників: позивача - ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_3 про відшкодування збитків,
Ухвалою суду від 22.02.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у справі.
Ухвалою суду від 09.10.2019 року залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Кременчуцьку ОДПІ Головного Управління ДФС у Полтавській області.
01.11.2019 року Головним Управління ДФС у Полтавській області подано письмові пояснення. Зазначають, що станом на 28.10.2019 року згідно інтегрованої картки ІС «Податковий блок» у ОСОБА_3 відсутня переплата або заборгованість по платі за землю (земельний податок).
Представник позивача Кременчуцької міської ради Полтавської області Нетеса А.І. позовні вимоги підтримує, просить задовольнити з підстав викладених у відзиві.
Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Наполягає, що відсутня заборгованість щодо плати за землю.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 11.01.2007 року № ВЕМ 822285 ПП «Агрошляхбуд» в особі директора Байдужа А.Я. відчужив у ФОП ОСОБА_4 будівлю ангару літ «К» площею 152,3 кв.м., будівлю ангару літ. «Л» площею 151,3 кв.м., будівлю моторного цеху літ. «П» площею 40,2 кв.м., будівлю гаражу літ. «Н» площею 313,3 кв.м.
Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.05.2007 року позов ОСОБА_3 до приватного підприємства «Агрошляхбуд» про визнання права власності на майно задоволено. Зокрема визнано за ОСОБА_3 право власності на будівлю гуртожитку, будівлю газової котельні, будівлю цеху напилення, адміністративну будівлю, будівлю заправки ПММ, будівлю побутового корпусу, будівлю майстерні, будівлю складу, будівлю котельні, що розташовані по АДРЕСА_2 .
25.07.2007 року КП «Кременчуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 14.05.2007 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_2 .
З наведеного вбачається, що ОСОБА_9 був у період з 25.07.2007 року по 10.10.2016 року власником об`єктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
Оскільки розподіл сформованої земельної ділянки під об`єктами нерухомості, що належали відповідачу ним не проводився, тому при обрахунку розміру завданих збитків Кременчуцькою міською радою Полтавської області бралася площа згідно з Кадастрових планів земельної ділянки відповідно до площі земельної ділянки, що знаходиться безпосередньо під нерухомим майном, яке належало відповідачу, а саме: у період з 01.12.2015 по 29.09.2016 1646 кв.м., з 30.09.2016 по 10.10.2016 505 кв.м.
Так, у період з 01.12.2015 по 29.09.2016 року відповідач використовував земельну ділянку площею 1646 кв.м., з 30.09.2016 по 10.10.2016 року площею 505 кв.м., без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для розміщення об`єктів нерухомого майна, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання отримала б у разі оформлення відповідачем згідно вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку.
Саме цю суму не отримав позивач, але міг би отримати в разі укладення між ним і відповідачем договору оренди.
Заявлена Кременчуцькою міською радою Полтавської області сума є сумою несплаченої відповідачем орендної плати за використання земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди за період із 01.12.2015 року по 10.10.2018 року, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості отримати дохід у такому розмірі від здачі спірної земельної ділянки в оренду саме відповідачу, чим Кременчуцькій міській раді Полтавської області завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю.
Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.
За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Як встановлено судом, відповідач у період з 25.07.2007 року по 10.10.2016 року був власником нежитлових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , проте матеріали справи не містять доказів оформлення відповідачем права користування такою земельною ділянкою.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про порушення ОСОБА_3 наведених норм законодавства, з огляду на неоформлення ним права користування земельною ділянкою у вказаний період.
У позовній заяві Кременчуцька міська рада Полтавської області зазначає, що оскільки саме на землекористувача покладається обов`язок вчинення певних дій, спрямованих на оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, то невиконання вказаного обов`язку є підставою для стягнення з землекористувача збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаної плати за землю).
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з частиною другою статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 Земельного кодексу України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.
За змістом вказаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки.
Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 Цивільного кодексу України).
Водночас предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України.
За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єкту нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені, без належних на те правових підстав.
Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України.
Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу).
За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. При цьому згідно зі статтею 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.
Отже, за змістом вказаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені.
Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права, проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно.
З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства про відшкодування шкоди (збитків), оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, а також у постановах Верховного Суду України від 30.11.2016 у справі № 922/1008/15, від 07.12.2016 у справі № 922/1009/15, від 12.04.2017 у справах № 922/207/15 і № 922/5468/14, від 14.01.2019 у справі №912/1188/17.
Водночас, збитки за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів та безпідставно набуте майно мають різну правову природу і підпадають під різне нормативно-правове регулювання. Втім на відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, а саме таких складових як: шкода, протиправна поведінка її заподіювача, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, а також вина, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Судом встановлено, що відповідач, як власник об`єкта нерухомого майна, користувався земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщений, за відсутності оформленого відповідно до вимог чинного законодавства права користування цією земельною ділянкою, не сплачуючи орендну плату.
Отже, відповідач без достатньої правової підстави за рахунок позивача, який є власником земельної ділянки, зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тобто орендну плату, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
При розрахунку суми збитків, завданих Кременчуцькій міській раді, враховувалась нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на рік нарахування, площа земельної ділянки, площа приміщень, належних відповідачу на праві власності, ставка орендної плати відповідно до рішення Кременчуцької міської ради, понижуючий коефіцієнт до нормативної грошової оцінки землі (відповідні документи наявні в матеріалах справи).
Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву не приймаються судом до уваги, оскільки у відповідності до вимог чинного законодавства, саме відповідач повинен здійснювати плату за користування землею у вигляді орендної плати, на нього покладено обов`язок щодо оформлення відповідних документів для належного користування земельною ділянкою, а тому заперечення відповідача є безпідставними та необґрунтованими.
Договір намірів укладений 03.01.2008 року між ОСОБА_3 та Приватним підприємством міжгосподарська пересувна механізована шляхобудівельна колона та сплата земельного податку вказаним підприємством не є належним доказом сплати ОСОБА_3 орендної плати за користування земельною ділянкою.
Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також необхідно стягнути судові витрати, які складають з судового збору в сумі 1921 грн.
Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263 265, 280-284 ЦПК України, суд, -
Позов Кременчуцької міської ради Полтавської області до ОСОБА_3 про відшкодування збитків задовольнити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.С. Предоляк