Справа №295/6971/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.01.2019 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

Головуючого судді: Ведмідь Н.В.,

за участю секретаря судового засідання: Бойченко Т.М.,

учасників справи:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на духову шафу «Electrolux», монітор «Samsung», системний блок «Samsung», кондиціонер «Samsung», комод, шафу, праску «Tefal», а всього на суму 14 140,00 грн.; визнати за ОСОБА_3 право власності на витяжку кухонну, раковину кухонну, меблі кухонні, будівельні електротехнічні матеріали та вартість ремонтних робіт, а всього на суму 80 053,00 грн.; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості спільного сумісного майна 40 026,5 грн.; стягнути з ОСОБА_4 понесені судові витрати.

Позивач мотивує позов тим, що сторони з 24.10.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, та рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.07.2013 року їх шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі позивач з відповідачем та донькою проживали в квартирі №1, що розташована в будинку №3 на проспекті ОСОБА_4 в м. Житомирі, яка належала та належить на праві приватної власності відповідачу. В 2010 році за спільні кошти вони зробили ремонт в квартирі під час якого було витрачено 60083,00 грн., вартість інших будівельно оздоблювальних робіт становила 8883,00 грн., також за період спільного життя ними було придбано майно на загальну суму 34110,00 грн., а саме: духова шафу «Electrolux» 2300,00 грн., монітор «Samsung», - 1800,00 грн., системний блок «Samsung» - 1200,00 грн., кондиціонер «Samsung» - 2700,00 грн., витяжка на кухню 1400,00 грн., раковина на кухню 770,00 грн., комод 850,00 грн., шафу 4790,00 грн., меблі кухонні 17000,00 грн., штучна новорічна ялинка 800,00 грн., праску «Tefal» - 500,00 грн. Враховуючи, що велика кількість речей є неподільною та враховуючи шо вони у фактичному користуванні відповідача, то відповідач вважає, що доцільним є стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частки позивача, а всього 40 026,50 грн.

28.08.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову, з підстав того, що позивач з власної ініціативи розірвала шлюб, покинула разом з донькою квартиру, при цьому вивезла предмети домашнього вжитку та інтерєру, які були придбанні в шлюбі, зокрема диван - 1500 грн., холодильник Bosh - 8756 грн., пральну машину Ariston - 4800 грн., мікрохвильову піч Samsung - 1200 грн, тостер 400 грн, фен Roventa- 650 грн, праску Tefal- 780, кухонний стіл та 4 стільці - 950 грн, телевізор НТС - 1200 грн, пилосмок Tomas - 4900 грн, м'ясорубку Moulinex - 1750 грн., килими - 2шт вартістю 700 грн. Фактично після розірвання шлюбу в його квартирі залишилися лише меблі, які були вмонтовані в стіни. Вважає неправдивим посилання позивача на те, що в квартирі ремонт проводився за їх спільні кошти, оскільки він став власником квартири до реєстрації шлюбу, квартира була придбана в новобудові у 2009 році і на момент придбання була забезпечена вхідними дверями, міжкімнатні двері були придбані ним, також в квартирі ніколи не було кондиціонера Samsung, а кондиціонер LG, який зявився в квартирі після розірвання шлюбу. Зі всього списку майна зазначеного в позові в квартирі було і є лише шафа для одягу та кухонні меблі з технікою. Решта речей або ніколи не існувало або вони були вивезені ОСОБА_1 при розлученні. При заявлені вимоги про поділ майна, предмети, що підлягають поділу мають бути чітко ідентифіковані, тобто вказані серійні номери, моделі тощо, чого немає в позовній заяві. Серед іншого необхідно вказувати і час придбання, вартість, родові ознаки рухомого майна. Ремонтні роботи в квартирі проводились здебільшого власними силами і їх вартість та обсяг не відповідають вказаному в позові, так зокрема відповідачем на придбання будівельних і оздоблювальних матеріалів було витрачено набагато менше ніж зазначає позивач. Хто такий ОСОБА_5В йому не відомо і жодних робіт в його квартирі останній не виконував та не отримував коштів. Ремонтні роботи проводилась ним особисто за його кошти разом із знайомими, тому вважає їх особистою власністю. Жодного спору про поділ спільного майна подружжя між ними не існувало. Позивач після розірвання шлюбу забрала левову частину майна набутого в шлюбі, а також через кілька місяців після розірвання шлюбу отримала від відповідача грошову компенсацію в розмірі 30000,00 грн. Також вважає, що питання поділу майна було вирішено в 2013-2014 роках, шлюб було розірвано в 2013 році, позивач добровільно виїхала з квартири та забрала більшість речей та у січні 2014 року отримала грошову виплату, як компенсацію вартості частки у спільному майні, вважає, що позивачка пропустила строк звернення з даним позовом до суду, перебіг якого сплив 01.02.2017 року.

04.09.2018 року позивач подала відповідь на відзив, в якій пояснила, що диван, кухонний стіл і 4 стільці були надані в користування батьками відповідача і після припинення шлюбних відносин залишилися в квартирі відповідача, холодильник, 2 килими (старі доріжки), тостер, мясорубка, пилосос мікрохвильова піч - речі, які належать її матері ОСОБА_6, і були придбані до шлюбу та надані їм в користування, тому після припинення шлюбних відносин, ці речі були повернуті їй. Праска залишилася в квартирі чоловіка разом з дошкою для прасування, які вони купували під час шлюбу. Фен та телевізор були подаровані їй на ювілей, а тому відповідно до ст.57 СК України є її особистою приватною власністю, пральна машина Ariston була придбана її сестрою ОСОБА_7 та надана їм в користування, після припинення шлюбу пральна машина була провернута останній. Щодо кондиціонеру, то річ була придбана під час шлюбу в серпні 2010 року, однак документи на придбання залишилися у відповідача. Надана відповідачем копія заяви про надання її коштів в сумі 30000,00 грн. не є грошовою компенсацією за спільно придбане майно, а були надані в якості аліментів на утримання дитини за період, що передував даті звернення до суду з позовом про аліменти. Перебіг строку позовної давності відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. На протязі всього часу після розірвання шлюбу відповідач обіцяв сплатити її кошти в якості компенсації за спільне майно, постійно відтерміновуючи та пояснюючи, що в нього фінансові проблеми. В грудні 2017 року він прийшов до помешкання її матері де він повідомив що коштів вона не отримає, а тому саме з грудня 2017 року починається відлік строку позовної давності.

12.09.2018 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що обставини викладені у відповіді на відзив не відповідають дійсності, проте долученні докази частково підтверджують його пояснення у відзиві. Жодних речей, які б належали матері та сестрі позивача і були наданні їм у тимчасове користування під час спільного проживання взагалі не існувало. Так зокрема під час перебування у шлюбі було придбано всю побутову техніку та меблі, які були в квартирі. Більшість речей придбавалися ним особисто за власні кошти. Речі куплялись з погодженням з дружиною, так вона фактично обирала моделі та технічні характеристики більшості побутових приборів. Зокрема пилосмок був придбаний аналогічний тому, який був у батьків позивача та добре себе зарекомендував в робочі, і був придбаний в часі перебування у шлюбі. Одночасно з купівлею пральної машинки сестрою позивача вони за готівку купляли пральну машинку для себе в одному магазині, по акції, «привиди друга». Документи про придбання побутової техніки, долучені до відповіді на відзив підтверджують факт придбання майна в шлюбі, а обставини викладені у відзиві підтверджують, що вказане мною у відзиві майно дійсно було вивезене позивачем з його квартири та знаходиться у її користуванні. А посилання на те, що все це майно виявляється є власністю її родичів та було просто надане їм у використання, просить розцінювати як намагання вести суд в оману та спотворити реальні обставини справи. Що стосується нотаріальної заяви про отримання коштів, то він наполягає на тому, що дані кошти були отримані як компенсація частки в спільному майні. Вказане підтверджується як часом так і розміром суми. Крім того стверджує, що жодних обіцянок про поділ майна від нього після сплати коштів не надходило і жодних вимог від позивача ні усних, ні письмових до моменту подачі позову стосовно поділу майна не було. А тому доводи викладені у відповіді на відзив вважає безпідставними та необґрунтованими.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, додатково пояснила, що ремонтним роботами в квартирі займалася вона, відповідач участі не приймав, на питання уточнила, що відповідач перебував на роботі, а вона не працювала у звязку з вагітністю, ремонтні кошти проводилися за кошти подаровані їм на весілля, які надавали її матір та з її власних заощаджень від заробітної плати, пенсії, яку вона отримує як інвалід 2 групи, отримані кошти на дитину, заробітна плата чоловіка. Підтвердила, що отримала від відповідача 30000,00 грн., як компенсацію за витрачені кошти повязані з ремонтом які позивач отримала на дитину.

Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив, додатково пояснив, що позивач виїхала з квартири відповідача після розірвання шлюбу та забрала всі речі які куплені подружжя за час шлюбу які можна було відєднати. Просив критично віднестися до свідчення свідків позивача, оскільки вони є родичами та зацікавлені в розгляді справи, в показах вони говорили не точно, спочатку що подарували речі, потім що дали користуватися, також вказав, що позивач не надала жодного доказу що стосується ремонтних робіт. Відповідач самостійно проводив ремонт, був та є матеріально забезпеченою людиною. Відповідач компенсував позивачу 30000,00 грн. витрачених коштів у 2014 році і був впевнений що претензій до нього не виникає, разом з тим, позивач до нього з претензіям більше е зверталася, вимоги поштою не надсилала, до суду не зверталася, а тому позивачем пропущено строк звернення з даним позовом до суду.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показала, що являється сестрою позивачки, вказала, що ремонтом в квартирі займалася її сестра перебуваючи в декретній відпустці, відповідач працював, ремонт проводився за сумісні кошти сторін та за кошти її сестри. Під час шлюбу сторони купували кондиціонер, меблі для кухні, двері вхідні та міжкімнатні, шпаклівку, краску для стін, ламінат, ручки до дверей. Вона надавала для користування своїй сестрі пральну машинку Ariston, яку купувала в магазині Глобал в розстрочку, яку після розірвання шлюбу позивача та відповідача вона забрала, їх мати надавала в користування сторонам килим, доріжки, два стільці, холодильник, подарувала позивачу телевізор, все це майно також було повернуто матері. Зазначила, що особисто в магазині коли купувалися матеріали для проведення ремонтних робіт вона не була присутньою. З приводу компенсації грошових коштів від відповідача позивачу їй нічого не відомо, про суперечки з приводу поділу майна їй також не відомо.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показала, що являється матірю позивача, вказала, що сторони у 2010 році засилилися в квартиру відповідача, її донька самостійно робила ремонт будучи вагітною, купувала речі за кошти отримані на дитину, за власні заощадження від заробітної плати та за кошти отримані як соціальна допомога по інвалідності, які вона отримувала в мінімальному розмірі та відкладала, а також за кошти подаровані сторонам на весілля. Вона також допомагала з ремонтом, надавала кошти, на придбання дверей, передала відповідачу 20000,00 грн., які він не віддав. Надавала сторонам в користування, а пізніше після розірвання шлюбу забрала холодильник, пилосос, доріжки, шафу. Відповідач обіцяв що компенсує потрачені нею та позивачем грошові кошти на придбане під час шлюбу майно та на проведені ремонтні роботи, однак не компенсував.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні показала, що являється сусідкою відповідача, оскільки проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, вказала, що була свідком як з квартири відповідача виносили чоловіки меблі, при цьому була присутня позивачка, памятає що виносили холодильник, пральну машинку. Близько через пять днів вона запитала відповідача що сталося, який повідомив їй що його покинула дружина, що він прийшов з роботи, а в квартирі речей не було.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що являється сусідом відповідача, знає сторін по справі, оскільки пару разів заходив та спілкувався з ними. Був свідком, як з будинку чоловіки виносили меблі, холодильник, правильну машину, стіл, ще якісь речі та позивач виносила вазон. Йому диспетчер повідомила, що чоловік з дружиною розлучаються, а тому виносять речі. Відповідач пізніше йому повідомив, що його дружина вивезла всі речі та залишила порожньою квартиру.

Суд, заслухавши пояснення сторін, врахувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

24.10.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб за період якого народилася донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 4, 5)

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29.07.2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідно до ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК).

Згідно норм ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При цьому відповідно до ч.1 ст.261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до норм ч.3, 4 ст.267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

У відзиві на позов відповідачем було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності, посилаючись на ту обставину, що їх шлюб з позивачем було розірвано 29.07.2013 року, після чого у спільному користуванні будь-якого майна вони не мали, позивач добровільно виїхала з квартири та забрала більшість речей домашнього вжитку та інтерєру та у січні 2014 року отримала грошову виплату, як компенсацію вартості частки у спільному майні, а тому він вважає, що строк позовної давності сплив 01.02.2017 року.

Відповідно до заяви від 31.01.2014 року посвідченої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_11, ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 30000,00 грн. (а.с. 60)

Позивач в судовому засіданні під час судового розгляду підтвердила, що вказані кошти вона отримала від відповідача, ці кошти отримані нею як декретні виплати у зв'язку з вагітністю та пологами та витрачені на ремонтні роботи.

Також позивач зазначила що на протязі всього часу після розірвання шлюбу відповідач обіцяв сплатити її кошти в якості компенсації за спільне майно, постійно відтерміновуючи та пояснюючи, що в нього фінансові проблеми. В грудні 2017 року він прийшов до помешкання її матері де він повідомив що коштів вона не отримає, а тому саме з грудня 2017 року позивач вважає, що починається відлік строку позовної давності.

Слід зазначити, що позивач знала про порушення свого цивільного права, однак не зверталася до відповідача з письмовими вимогами про повернення майна та коштів, також не зверталася після розірвання шлюбу до суду з відповідними вимогами.

В той же час відповідач зазначив, що не знав про порушення прав позивача, оскільки після розірвання шлюбу та виплати ним компенсації вважав що спору між подружжям з приводу майна немає.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи вищевикладене, враховуючи докази надані сторонами по справі, враховуючи свідчення свідків, суд дійшов висновку, що позивачем пропущені строки звернення до суду 06.06.2018 року з вимогами до відповідача про поділ майна між подружжям, виходячи із тих обставин, що шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано 29.07.2013 року, грошову виплату, як компенсацію вартості частки у спільному майні позивач отримала від відповідача 31.01.2014 року, а тому саме з цієї дати починається перебіг позовної давності, тобто з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а саме позивачу була відома величина та вид компенсації, при цьому будь яких доказів того, що відповідач мав намір повернути додатково майно та грошові кошти позивачем не надано, свідком ОСОБА_6 вказувалося, що відповідач говорив про те, що поверне кошти їй та позивачу, однак свідком не конкретизовано намірів відповідача у здійсненні компенсації позивачу та поверненні майна, не зазначено ні місця ні часу вказаному, крім того враховуючи, що даний свідок являється матірю позивача та може безпосередньо бути зацікавленою в розгляді справи, суд критично відноситься до показів вказаного свідка, іншим свідкам не відомо про обставини спірних правовідносин які стосуються намірів відповідача повернути позивачу грошову компенсацію, а тому днем коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності суд вважає з моменту отримання позивачем грошової компенсації.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Отже, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволенню не підлягає.

Враховуючи норму ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в задоволенні позову було відмовлено, при цьому позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Враховуючи наведене та керуючись ст. 72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 190, 256, 261, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 10-13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, місце реєстрації: 10002 м. Житомир, вул. Огієнка, 14, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання: 10020 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Повне судове рішення складено 21.01.2019 року.

Суддя