РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2019 року м. Мукачево Справа № 303/2995/19
2/303/1303/19

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області
в складі: головуючого судді Кость В.В.
секретаря судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному порядку в м. Мукачево цивільну справу
за позовом ОСОБА_1
до відповідача ОСОБА_2
третя особа без самостійних вимог орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому
про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

За участю:
позивача - ОСОБА_1
відповідача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
представника третьої особи Степанової О.Р.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зареєстрованого Мукачівським міським відділом РАГСу, актовий запис № 273, визначення місця проживання дитини з ним, а також стягнення з відповідача аліментів на утримання сина.
Позивач вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини між ним фактично припинені. Їх шлюб існує лише формально, примирення неможливе, збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, тому його слід розірвати. Також, просить визначити місце проживання сина з ним, оскільки дитина є інвалідом та потребує постійного лікування, а він має змогу забезпечити сина всім необхідним.
Позивач наголосив на тому, що відповідач залишила дитину та виїхала на заробітки до Чеської республіки, і всі дії по вихованню та утриманню сина він здійснював сам.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання сина, з огляду на те, що матір дитини його не забезпечує та не бере участі у додаткових витратах на дитину.
Відповідач та його представник, у поданому суду відзиві на позов, а також у процесі судового розгляду справи, позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини, а також стягнення аліментів не визнали, оскільки позивач є військовослужбовцем, проходить військову службу, що може призвести до залишення дитини без нагляду та опіки батьків. В свою чергу, відповідач працює позмінно в денний час, бере активну участі в житті класу та школи, де навчається син, за що неодноразово відзначалася подяками від керівництва навчального закладу, де здобуває освіту її син.
Відповідач відносно можливості судом задоволення позовної вимоги щодо розірвання шлюбу не заперечила.
Уповноважений представник третьої особи звернула увагу суду на необхідності врахування при вирішені спору, насамперед, інтересів дитини, яка висловила своє однозначне бажання проживати разом батьком. На даний час, орган опіки та піклування не вбачає можливості залишення дитини проживати разом з матір`ю, в якої відсутня постійна робота, а також нею не вирішено майнові питання з позивачем відносно місця свого проживання.

Заслухавши пояснення та заперечення сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне.

Судом встановлено, що між сторонами по справі укладено шлюб, який зареєстрований 16 липня 2005 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис № 273 (а.с. 6).
Також сторони по справі є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (копія свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 від 25 квітня 2006 року, а.с. 10).
Згідно з даними посвідчення серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 є дитиною-інвалідом.
ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_3 (копія довідки від 08.05.2019 № 1160, ас. 14), є учасником бойових дій (копія посвідчення серії НОМЕР_4 , а.с. 16) та отримує регулярний дохід за основним місцем роботи (копія Довідки про доходи від 08.05.2019 №126/53/251/1).
Крім того, сторонам по справі на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 18).
Відповідно до частини другої ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно з частиною третьою ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина друга ст. 112 Сімейного кодексу України).
Судом встановлено, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб носить лише формальний характер і такий слід розірвати.
Що стосується вимоги позивача щодо визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне.
Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно зі статтею 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення ст.8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Європейський суд з прав людини зауважив на тому, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.
Разом з тим, під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю, передбаченою Декларацією про права дитини, слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, а положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 по справі N 402/428/16-ц.
Крім того, законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правовоїпроцедури.
Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.
У поданому суду висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 25.06.2019 №573/01-32/4765 (а.с. 59-60) зазначено, що з урахуванням віку, стану здоров`я дитини, наявності у дитини прихильності до обох дітей, ухилення матері дитини від виконання батьківських обов`язків та її окреме проживання, беручи до уваги стан виконання батьком дитини батьківських обов`язків, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком.
Поряд з цим, правові норми, які міститься в частині другій статі 171 Сімейного кодексу України передбачають те, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.
Так, малолітній син сторін по справі, у власноруч написаній заяві, засвідченій представником органу опіки та піклування, висловив своє бажання проживати разом із своїм батьком - ОСОБА_1 .
У суду немає фактичних даних відносно неправдивості інформації, зазначеній у такій заяві.
В свою чергу, відповідачем не наданого суду належних та допустимих доказів щодо наявності самостійного доходу та можливості створити належні умови для проживання, навчання та виховання дитини, з метою забезпечення її фізичного, розумового та духовного розвитку.
Посилання відповідача на обставини відносно того, що позивач перешкоджає їй у повній мірі реалізувати свої батьківські обов`язки є вкрай непереконливими, оскільки жодних доказів того, що такі перешкоди мали місце, матеріали справи не містять. Також відсутніми є і фактичні дані, які б свідчили про спроби відповідача вирішити проблемні питання у спілкуванні із сином через органи опіки та піклування тощо.
Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, а також думки та бажання самої дитини, суд приходить до висновку щодо можливості визначення її місця проживання разом із батьком, який працевлаштований, має стабільний дохід, житло, а також повністю утримує та виховує сина.
По відношенню до вимоги позивача про стягнення аліментів суд виходить з наступного.
Статтею ст. 27 Конвенції ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) задекларовані гарантії щодо права кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтею 150 Сімейного кодексу України визначено, що обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.
Згідно з ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
У відповідності з положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з приписами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Враховуючи відсутність взаємної домовленості між сторонами про участь у матеріальних витратах на утримання дитини, суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів на утримання сина відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України, тобто у розмірі ј частки від заробітку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
В свою чергу, частиною першою ст. 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Приймаючи саме таке рішення суд виходить також з того, що визначений судом розмір аліментів надасть можливість забезпечити інтереси дитини, не ставитиме відповідача у скрутне матеріальне становище, відповідатиме критерію щодо рівності батьків у понесенні витрат на утримання дітей, а також загальним засадам сімейних відносин справедливості, розумності та моральності.
Відповідно до частини першої ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Пунктом 1 частини першої ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідача слід покласти обов`язок зі сплати судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 124, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 263-265, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити повністю.
2. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 липня 2005 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, актовий запис №273.
3. Місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначити з батьком - ОСОБА_1 .
4. Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини з усіх видів її доходів щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 10.05.2019 та до досягнення дитиною повноліття.
5. Допустити негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
6. Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави суму 2305 (дві тисячі триста п`ять гривень) 20 копійок судового збору.
7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
9. Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_5 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_6 .
Представник відповідача: ОСОБА_3 , м. Свалява, вул. Головна, 56/46.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Мукачівського міськвиконкому Закарпатської області (89600 м.Мукачево, пл. Духновича, 2, ).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 29.08.2019