ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1114/18Головуючий у 1-й інстанції Мочальська В.М.
Провадження № 22-ц/817/142/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката

ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 і його

представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/1114/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 01 листопада 2018 року, постановлене суддею Мочальською В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору дарування від 28 квітня 2018 року вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою АДРЕСА_1, в якому з 2008 року зареєстрований та проживає її колишній чоловік ОСОБА_3 У зв'язку з розірванням 17 березня 2017 року їх з відповідачем шлюбу вважає ОСОБА_3 таким, що втратив статус члена її сім'ї. Також, вважає, що внаслідок проживання відповідача без укладення з нею договору в належному їй на праві власності будинку їй чиняться перешкоди в розпорядженні на власний розсуд майном, у зв'язку з чим ОСОБА_3 підлягає виселенню з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 01 листопада 2018 року вказаний позов задоволено. Виселено ОСОБА_3 без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який розташований по АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування судом тієї обставини, що право користування спірним житлом він набув на законних підставах, будучи зареєстрованим у будинку по АДРЕСА_1, власником якого на час реєстрації був дід позивача, ще 17 травня 2008 року, у тому числі, за згодою позивача ОСОБА_1, як член її сім'ї. А тому, після розірвання шлюбу, він будучи колишнім членом сім'ї теперішнього власника будинку, не втратив права користування спірним житлом, тому не може бути такого права позбавлений. Наголошує, що зміна власника житла, яка відбулася за договором дарування від 28 квітня 2018 року не змінила його статусу, як колишнього члена сім'ї теперішнього власника житла, оскільки він не був, і після укладення договору дарування не став членом сім'ї колишнього власника житла, а тому правило "припинення права власності особи на будинок, яке припиняє право членів його сім'ї на користування жилим будинком" на нього не поширюється. Колишній власник даного будинку із таким позовом до суду не звертався.

Стверджує, що після розірвання шлюбу в березні 2017 року позивач ОСОБА_1 разом із дітьми переїхала проживати до іншого житлового приміщення, а він залишився проживати по АДРЕСА_1 де й проживає на даний час та сплачує комунальні послуги, що підтверджується актом обстеження на факт проживання осіб у житловому приміщенні від 31 жовтня 2018 року.

Вважає, що при розгляді даної судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин вимог статей 116, 156, 157 ЖК України, якими передбачено підстави виселення з житлового приміщення й наявності яких у даній справі позивачем не доведено.

Звертає увагу, що позивачем не наведено жодних прикладів порушення відповідачем правил співжиття, систематичного руйнування чи псування ним майна, а також не надано суду доказів, які б свідчили про наявність у неї будь-яких перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні будинком взагалі.

У своєму відзиві ОСОБА_1 заперечила відносно апеляційної скарги відповідача, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим. Зазначає, що як на підставу позовних вимог вона посилалася саме на ст.391 ЦК України, тому предметом доказування був факт створення перешкод у користуванні житловим будинком, а не вимоги передбачені ст.ст. 116, 157 ЖК України. Звертає увагу на те, що на час набуття нею права власності на житловий будинок ОСОБА_3 вже не був членом її сім'ї, як не був членом сім'ї і попереднього власника, тому підстави для користування житловим будинком у нього відсутні.

Наголошує, що проживання та реєстрація відповідача у належному їй житловому будинку після зміни власника спричиняє їй перешкоди у розпорядженні майном на власний розсуд.

Крім того, звертає увагу, що відповідач не укладав договору найму житлового приміщення ні з попереднім власником житла, ні в подальшому з нею.

У судовому засіданні ОСОБА_3 і його представник адвокат ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_1 і її представник адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим, таким, що з підстав, наведених у ній, скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є підставною та підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 28 квітня 2018 року позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1 який отримала в дар від свого дідуся ОСОБА_5 (а.с. 6, 7).

В будинку, що раніше належав ОСОБА_5, а тепер - позивачу зареєстровані: позивач ОСОБА_1 - з 27 березня 2008 року, відповідач ОСОБА_3 - з 17 травня 2008 року, а також неповнолітні діти сторін по справі - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з 27 березня 2008 року, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, - з 10 червня 2008 року, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, - з 16 вересня 2010 року (а.с. 9-12, 27).

Позивач ОСОБА_1 з 23.01.2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, який 17 березня 2017 року розірвано (а.с. 8).

Після набуття у власність будинку позивач ОСОБА_1 зверталася до Кременецької міської ради про зняття з реєстрації в будинку її колишнього чоловіка ОСОБА_3, з приводу чого 19 червня 2018 року нею було отримано відповідь, що зняття з реєстрації ОСОБА_3 може бути здійснене лише у разі його присутності або подання його представником посвідченої в установленому порядку довіреності (а.с.13).

Крім цього, в ході апеляційнрого розгляду справи з пояснень позивача встановлено, що в даний час вона постійно проживає у м.Рівне, де має роботу, а діти відвідують школу й повертатися у м.Кременець не має намірів. З метою набуття житла у м.Рівне бажає продати належний їй на праві власності будинок у АДРЕСА_1, однак реєстрація в ньому її колишнього чоловіка не дає можливості реалізувати наявне у неї право власника на розпорядження своїм майном на власний розсуд, оскільки покупці відмовляються купувати будинок із зареєстрованими в ньому іншими особами.

Як пояснив у ході апеляційного розгляду справи відповідач ОСОБА_3, він постійно проживає у спірному будинку з 2008 року, в тому числі, й після розлучення з позивачем, здійснює оплату комунальних послуг. А після ухвалення судом першої інстанції рішення в даній справі позивач змінила замки й він змушений був піти проживати до своїх знайомих, бо іншого житла не має.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян і прав державних і громадських організацій.

За ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

У відповідності до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

За положеннями ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві приватної власності встановлюється угодою сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача (власника) належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно вимог ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

За ст. 158 ЖК УРСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.

Отже, житловим законодавством чітко встановлено, що особа може користуватися житловим приміщенням, яке перебуває у приватній власності, у випадку, якщо вона є членом сім'ї (колишнім членом сім'ї) власника житла або на підставі договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі.

Разом з тим, вибуття певної особи зі складу сім'ї власника житла із збереженням за нею права на користування житлом і появою обов'язку сплачувати зазначені платежі не перетворює її автоматично на наймача житла, оскільки відносини найму ґрунтуються на договорі, а права колишніх членів сім'ї - на законі. Висновок, що в даному випадку має місце сервітут, встановлений в силу закону можна зробити, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 402 Цивільного кодексу України.

Задовольняючи позов і виселяючи відповідача ОСОБА_3 з належного позивачу на праві власності житлового будинку в зв'язку з відсутністю в нього законних прав на користування житловим приміщенням з посиланням на те, що мала зміна власника будинку, а відповідач не є членом його сім'ї та не укладав договору найму з новим власником, суд першої інстанції не врахував у повному обсязі вимог закону, що регулюють спірні правовідносини (ст. 156 ЖК України), й зокрема, того, що позивач є колишнім членом сім'ї нового власника будинку, був вселений у даний будинок на законних підставах (як зі згоди попереднього власника ОСОБА_5, так і зі згоди, в тому числі позивача ОСОБА_1, яка на час вселення відповідача була його дружиною) а тому, не зважаючи на факт розірвання шлюбу з позивачем, має законне право користування належним їй на праві власності житловим будинком.

Також, висновки суду про наявність правових підстав для виселення відповідача зроблені без урахування вимог ст. 157 ЖК України, яка передбачає підстави виселення без надання іншого житлового приміщення.

Враховуючи те, що відповідач був зареєстрований у будинку з 2008 року та проживав у ньому як член сім'ї позивача, з яким перебував у зареєстрованому шлюбі до 2017 року, то припинення сімейних відносин з власником будинку, яким позивач стала після розірвання шлюбу з відповідачем, на думку колегії суддів, не позбавляє ОСОБА_3 права користування займаним житловим приміщенням. Разом з тим, наявності передбачених законом (ст.156, ч. 1 ст.116 ЖК України) підстав для виселення ОСОБА_3, як колишнього члена сім'ї власника будинку, в ході розгляду даної справи не встановлено.

За вказаних обставин, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про усунення перешкод в користуванні належним їй житловим будинком шляхом виселення з нього відповідача.

Твердження позивача та її представника в частині, що договір найму жилого приміщення у встановленому законом порядку відповідач ОСОБА_3 не укладав ні з ОСОБА_5, ні з ОСОБА_1 колегія суддів до уваги не приймає, оскільки у спірний будинок відповідач був вселений як за згодою власника, так і за згодою позивача (яка є теперішнім власником будинку), попередній власник претензій до відповідача в зв'язку з відсутністю договору найму між ними в свій час не ставив, а по відношенню до теперішнього власника будинку відповідач є колишнім членом сім'ї ОСОБА_1, тому сам по собі факт припинення між сторонами сімейних відносин не позбавляє ОСОБА_3 права користування будинком, належним на даний час на праві власності позивачу, в той час як позивачем не доведено наявності передбачених законом (ст. 116 ч. 1 ЖК) підстав для виселення її колишнього чоловіка ОСОБА_3 з будинку.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, сам по собі факт зайняття спірного приміщення відповідачем, не може свідчити про наявність перешкод у користуванні власністю позивача.

Крім цього, як встановлено в ході апеляційного розгляду справи, такі перешкоди полягають у неможливості розпорядитися позивачем, яка не бажає проживати в цьому будинку, своїм майном (продати будинок) у зв'язку з тим, що в ньому зареєстрований її колишній чоловік і відмовою з цих причин покупців придбавати будинок. Разом з тим, жодний нормативний документ не передбачає неможливості укладення договору купівлі-продажу житла у випадку наявності в ньому зареєстрованих інших осіб, а факт наявності у позивача потенційних покупців, які б з вищевказаної причини, відмовлялися купити будинок в ході розгляду даної справи не знайшов свого підтвердження.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю абло частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п.п. 3, 4 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову не відповідають встановленим обставинам справи й судом невірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача ОСОБА_1

У відповідності до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.8 цієї ж статті, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З урахуванням скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в позові, скасуванню підлягає й рішення Кременецького районного суду в даній справі в частині стягнення з відповідача в користь позивача понесених ОСОБА_1 судових витрат у вигляді сплаченого за подання позовної заяви судового збору в сумі 704 грн. 80 коп. згідно квитанції № 58 від 21.06.2018 року (а.с.1)

З урахуванням вимог ч. 1 ст.141 ЦПК України вказані витрати слід віднести на рахунок позивача.

Що стосується судових витрат відповідача ОСОБА_3, пов'язаних з апеляційним переглядом справи у вигляді сплаченого ним за подання апеляційної скарги згідно квитанції № 1426-4997-9162-2135 від 27.11.2018 року судового збору в 1 057 грн. 20 коп., то такі з урахуванням вимог вищевказаної статті закону підлягають стягненню в його користь з позивача ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 35 ч. 1; 141 ч.ч. 1, 8, 13; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п. 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 391 Цивільного кодексу України, ст.ст. 9 ч.ч. 4, 5; 64 ч. 2; 109 ч. 1; 116 ч. 1; 156; 157 ч. 1 Житлового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 01 листопада 2018 року - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення - відмовити.

Стягнути з позивача ОСОБА_1 в користь відповідача ОСОБА_3 судові витрати, пов'язані з апеляційним розглядом справи, в сумі 1 057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 22 січня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи