ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року

м. Харків

Справа № 643/4614/18

Провадження № 22-ц/818/224/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Посад»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року у складі судді Сугачової О.О.,

у с т а н о в и в:

У квітні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом, після уточнення якого 18 травня 2018 року (а.с. 13-15) остаточно просила Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Посад» (надалі ТОВ «Посад») виплатити їй середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та проведення остаточного розрахунку, а саме, за період з 05 серпня 2015 року по 17 травня 2018 року у розмірі 43 416 грн. 13 коп. та заробітну плату за фактично відпрацьований час, а саме, 03 липня 2015 року по 05 серпня 2015 року, у розмірі 1 370 грн. 35 коп.

Обґрунтовуючи вимоги позову зазначає, що з 03 липня 2015 року вона працювала на посаді касира ТОВ «Посад» з посадовим окладом 1370 грн. 35 коп. Позивач сумлінно працювала 2 тижні без вихідних з 15-годинним робочим днем, зауважень до роботи не мала. На день виплати заробітної плати керівництво повідомило, що виявлено недостачу, тому запропонували працювати безоплатно, на що позивач відмовилась, та їй відмовили видати трудову книжку. 05 серпня 2015 року позивача звільнено з посади, наказ про звільнення ОСОБА_1 не отримала.

17 серпня 2015 року позивач звернулась із заявою до прокуратури Нововодолазького району Харківській області, за вказаними фактами прокуратурою внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 175 КК України. Тільки у березні 2016 року від ТОВ «Посад» на адресу позивача надійшло повідомлення про те, що 10 квітня 2016 року будуть проведені трудові збори з приводу її звільнення. Позивач вважає, що з боку відповідача порушено її трудові права і їй повинно бути виплачений середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та заробітну плату за фактично відпрацьований час.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року у задоволені позовних вимог відмовлено.

Рішенням суду мотивовано тим, що у день звільнення відповідач була відсутня на роботі. Відповідачем вживалися заходи для вручення трудової книжки і проведення остаточного взаєморозрахунку з позивачем. В матеріалах справи відсутні будь-яки докази, що свідчать про порушення прав позивача з боку відповідача.

В поданій апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно досліджено матеріали справи. Обставини, на які посилається позивач необґрунтовано відхилено, рішення суду належним чином не мотивоване. Апелянт наполягає, що її було звільнено саме 05 серпня 2015 року, наказ про звільнення не надавався. У день виплати заробітної плати керівництво повідомило її про виявлену нестачу та запропонувало працювати безплатно, з метою повернення недостачі в касу. За вказаним фактом апелянт звернулась до правоохоронних органів, відомості про злочин були внесені до ЄРЛР за ч. 1 ст. 175 КК України. Рішення суду не містить посилання на докази надання судом позивачу часу і можливості для реалізації права на відповідь на відзив відповідача. Суд першої інстанції не врахував факт наявності кримінального провадження і помилково розглянув справу у спрощеному провадженні, чим порушив норми процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Посад» зазначає, що рішення суду є законним та постановлено без процесуальних порушень. Підтримує доводи викладені у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Яцини В.Б. від 25 вересня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року (а.с. 77-78).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано до Харківського апеляційного суду.

11 жовтня 2018 року згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду: суддя-доповідач - Тичкова О.Ю., судді - Піддубний Р.М., Котелевець А.В.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що згідно наказу № 1368-ОС від 20 липня 2015 ТОВ «Посад» прийнято ОСОБА_1 на посаду продавця продовольчих товарів торгової дільниці, з повною матеріальною відповідальністю з окладом 1 560 грн. (а.с. 23). За липень 2015 позивачу нараховано заробітну плату в сумі 603 грн. 17 коп. (а.с. 45). 16 серпня 2015 року складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі без поважної причини (а.с. 24). За серпень 2015 року позивачу виплачено аванс у розмірі 618 грн. 80 коп. та нараховано заробітну плату у сумі 64 грн. 79 коп. (а.с. 44-46). З відомості про виплату авансу № 1209 за серпень 2015 року вбачається, що аванс було отримано ОСОБА_3 через касу товариства (а.с. 44). 24 вересня 2015 року ТОВ «Посад» було складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 16 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року (а.с. 25). 08 лютого 2017 року, 29 березня 2017 року та 12 квітня 2017 року складено акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 за період з 16 серпня 2015 року по 12 квітня 2017 року (а.с. 29, 36, 40).

На адресу позивача 24 вересня 2015 року направлено копії акту та лист, в якому ТОВ «Посад» просить з'явитися за місцем роботи для з'ясування причин відсутності з одночасним роз'ясненням про можливість звільнення в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 26-27).

Аналогічного змісту повідомлення направлялись позивачу 08 лютого 2017 року (а.с. 30, 33), 29 березня 2017 року (а.с. 34,35). Лист від 29 березня 2017 року отримано ОСОБА_1 особисто 04 квітня 2017 року.

10 квітня 2017 року на засіданні профспілкового комітету ТОВ «Посад» прийнято рішення, яким вирішено питання про звільнення, зокрема, ОСОБА_1, яка протягом тривалого часу не приступила до виконання своїх обов'язків (а.с. 37-38). 12 квітня 2017 року складено акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі з 16 серпня 2015 року по 12 квітня 2017 року без поважних причин (а.с. 40). Наказом № 836-ОС від 12 квітня 2017 року звільнено з посади продавця продовольчих товарів торгової дільниці ОСОБА_1 за прогули без поважних причин (а.с. 39).

Згідно наказу від 12 квітня 2017 року позивачу нараховано 72 грн. 51 коп. за один календарний день відпустки. 13 квітня 2017 року ТОВ «Посад» на адресу позивача направив лист № 910 про звільнення та запропоновано ОСОБА_1 звернутись до ТОВ «Посад» для отримання трудової книжки і проведення остаточного взаєморозрахунку з підприємством. Сума доходу, який ОСОБА_1 не отримала і який потім був задепонований, становить 740 грн. 47 коп. (а.с. 41-45).

Статтею 48 Кодексу законів про працю України (надалі КЗпП України) визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 58 трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів.

Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Пунктом 4.2 Інструкції №58 визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п'ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме: вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачем вживались заходи для здійснення остаточного розрахунку з відповідачем та видачі трудової книжки.

Докази, що з вини роботодавця не здійснено остаточний розрахунок та не отримано трудову книжку, у матеріалах цивільної справи № 643/4614/18 відсутні.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимоги ст.179 ЦПК України є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24 травня 2018 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні. Встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, копія якої одночасно з поданням до суду повинна бути надіслана іншим учасником справи (а.с. 16-17).

11 липня 2018 року ТОВ «Посад» направив на адресу позивача відзив на її уточнену позовну заяву, виконавши вимоги ч. 4, п.2 ч.5 ст.178 ЦПК України (а.с. 51).

Копію відзиву з додатками позивач особисто отримала 18 липня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 52).

Отже, позивач мала можливість ознайомитися з наданими ТОВ «Посад» документами і направити до суду відповідь на відзив, мала можливість знайомитися з матеріалами справи та документами, які містяться в ній, однак даним правом остання не скористалася.

Твердження апелянта, що судом порушено пункти 2, 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України щодо змісту мотивувальної частини рішення є помилковими.

В мотивувальній частині судового рішення судом надано оцінку даним заяви ОСОБА_1 до прокурора Нововодолазького району від 17 серпня 2015 року (а.с. 3), листа ТОВ «Посад» від 29 березня 2017 року про збір трудового колективу (а.с. 4), повідомлення позивачки про необхідність прибуття до місця роботи (а.с. 5), інформації прокуратури Нововодолазького району від 17 вересня 2015 року (а.с. 6).

Сам по собі факт звернення до правоохоронний органів та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 175 КК України не є належним та достатнім доказом порушення трудових прав позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 213 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини щодо підстав звільнення позивача не стосувались предмету спору, оскільки наказ про звільнення позивача або дата звільнення останньою не оскаржувався.

Посилання позивача, що її було звільнено саме 05 серпня 2015 року жодним належним, допустимим та достатнім доказом по справі не підтверджено.

З клопотанням про витребування матеріалів кримінального провадження № 0000024, відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України, позивач до суду не зверталась.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року).

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2019 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний