Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 127/2-1199/2010

провадження № 61-25935св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

представник заявника - ОСОБА_5,

заінтересована особа центральний відділ державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

представник заінтересованої особи - старший державний виконавець Микитюк Микола Олександрович,

заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

представник заінтересованої особи - Нижник Дмитро Петрович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 7 червня 2017 року у складі суддів Шемети Т. М., Зайцева А. Ю., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниці Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області (далі - Центральне ВДВС м. Вінниці) Микитюка М. О., в якій просив визнати постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 вересня 2016 року, постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 вересня 2016 року, постанову про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи від 07 грудня 2016 року незаконними, зобов'язати державного виконавця повернути виконавчий лист без виконання стягувачу та винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що Центральним ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області 21 вересня 2016 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 12 січня 2012 року Ленінським райсудом м. Вінниці, про стягнення солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу в сумі 468 018,74 грн, 120 грн витрат на ІТЗ, 1 700 грн судового збору. Про зазначену постанову заявник дізнався 16 лютого 2017 року з листа начальника Центрального ВДВС м. Вінниця ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_9 від 31 січня 2017 року.

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_4 вважає, що його права порушені, оскільки у виконавчому листі зазначено строк пред'явлення до виконання до 12 грудня 2012 року (тобто один рік), а зі змісту заяви про відкриття провадження не вбачається, що строк пред'явлення виконавчого документа до виконання поновлений. Отже, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена неправомірно, а відповідно і інші постанови у виконавчому провадженні (про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 вересня 2016 року, постанови про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи від 07 грудня 2016 року) також є неправомірними.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року у складі судді Венгрин О. О. у задоволенні скарги ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження винесена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а отже є правомірними і постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції всебічно та повно проведено розгляд поданої скарги. Виконавче провадження вперше було відкрито у строки, зазначені у виконавчому документі, в подальшому виконавчий лист неодноразово повертався стягувачеві без виконання. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що відмітки на виконавчому листі не передбачені законом і не свідчать про те, що строк на пред'явлення виконавчого листа до виконання не пропущений. Разом з тим, вказані відмітки на виконавчому листі зроблені у відповідності до вимог Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерстваюстиції України 02 квітня 2012 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року), та скріплені печаткою, що спростувало вказані доводи заявника.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлену цим судом ухвалу та вирішити спір по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не перевірено усіх доводів апеляційної скарги та не надана їм належна оцінка. Заявник посилається на те, що строк пред'явлення виконавчого листа для виконання, виданого 12 січня 2012 року, сплив у 2014 році. Перебіг строку пред'явлення виконавчого документа до виконання після його переривання не починається з початку, а продовжується з урахуванням його переривання. Апеляційним судом не зазначено конкретних норм закону, якими він керувався, залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції та не враховано, що місцевий суд на такі норми також не послався, відмовляючи у задоволенні скарги.

Крім того, апеляційним судом неправильно застосовано положення Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу Центральний ВДВС м. Вінниця, не погодився з доводами ОСОБА_4 та просив залишити постановлену у справі ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Серед основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов'язковість судового рішення (стаття 18 ЦПК України, стаття 14 ЦПК України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05 жовтня 2016 року) виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05 жовтня 2016 року) строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред'явленням виконавчого документа до виконання;

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05 жовтня 2016 року) у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення, строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Пунктом 20 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5

(у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 № 2832/5), встановлено, що при закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.

Виконавчий лист, виданий 12 січня 2012 року Ленінським райсудом м. Вінниці, про стягнення солідарно з ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_4 (боржник) на користь ПАТ «Універсал Банк» (стягував) боргу в сумі 468 018,74 грн, 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи, 1700 грн судового збору, щодо боржника ОСОБА_4, на звороті містить шість відміток державного виконавця про повернення виконавчого листа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, з правом повторного пред'явлення до виконання. На підставі рішень ДВС від 04 березня 2013 року, 28 березня 2013 року, 29 квітня 2013 року, 21 липня 2014 року, 29 травня 2015 року, 30 червня 2016 року про повернення виконавчого листа стягнення не проводились.

Вказані відмітки на виконавчому листі зроблені у відповідності до вимог вищевказаної Інструкції та скріплені печаткою, що спростовує доводи заявника про їх неправомірність.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, встановив, що виконавче провадження вперше було відкрито у строки, зазначені у виконавчому документі, в подальшому виконавчий лист неодноразово повертався стягувачу без виконання та повторно - 16 вересня 2016 року був пред'явлений до виконання без пропуску строку.

За таких обставин, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідно до статей 17-19 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05 жовтня 2016 року), державний виконавець правомірно виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 вересня 2016 року з виконання вищевказаного виконавчого листа, оскільки стягувачем строк пред'явлення виконавчого документа до виконання не пропущено.

При цьому, прийняття у виконавчому провадженні постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 вересня 2016 року відповідає статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016 року), а прийняття постанови про звернення стягнення на заробітну плату, стипендію та інші доходи від 07 грудня 2016 року - статті 68 цього ж Закону.

При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції врахував, що рішення Ленінського районного суду м. Вінниці було ухвалено 09 квітня 2010 року, виконавче провадження востаннє відкрито 21 вересня 2016 року з дотриманням строку пред'явлення виконавчого документу до виконання, однак судове рішення не виконано, а тривалість стадії виконання судового рішення становить понад шість років, що в свою чергу не узгоджується із загальним принципом цивільного судочинства, яким закріплено обов'язковість судових рішень, які набрали законної сили, зокрема щодо їх виконання.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску строку пред'явлення виконавчого документу до виконання та безпідставність відкриття державним виконавцем виконавчого провадження спростовуються дослідженими судами під час розгляду скарги доказами, з яких вбачається, що в ході здійснення виконання наведеного вище судового рішення державним виконавцем виконані усі передбачені законом дії.

Доводи касаційної скарги заявника є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах рішень, та зводяться до необхідності переоцінки доказів, а також до незгоди з мотивами, з яких суд апеляційної інстанції виходив залишаючи без змін ухвалу місцевого суду про відмову у задоволенні скарги.

Посилання у касаційній скарзі на постанови Вищого господарського суду України від 25 жовтня 2016 року у справі №32/177, від 09 серпня 2012 року у справі №5002-4/4297-2010, від 20 липня 2016 року у справі №56/239, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки вказані постанови прийняті у справах, які не є тотожними зі справою, яка є предметом перегляду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 7 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська