КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 758/2996/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/50/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченка М.М.

суддів: Желепи О.В., Рубан С.М.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Подільського районного суду м. Києва ухваленого 10 липня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Гребенюка В.В., інформація про дату складання повного судового рішення відсутня,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до Подільського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 в якому просила розірвати шлюб укладений між сторонами.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 30 липня 2008 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 актовий запис № 1006, видане 30 липня 2008 року Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї. Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_4, що підтверджено свідоцтвом про народження від 09 грудня 2014 року, серія НОМЕР_2, актовий запис № 2445, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві. Вказувала на те, що сімейні стосунки протягом останніх декількох років з відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, з'ясування відносин та суперечки, які призвели до втрати взаємної довіри та любові, подальше спільне проживання та примирення між ними є неможливим. Зазначила, що спору про поділ майна та визначення місця проживання дитини не має.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати і та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.

В скарзі посилався на те, що місцевий суд неповно з'ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, а саме ч.1 ст.81 ЦПК України, не взяв до уваги та не надав відповідної оцінки тому, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбних відносин, що стосунки між ними розладились, зникло взаєморозуміння та взаємоповага. Вказував на те, що суд першої інстанції не врахував його бажання примиритись з дружиною, не встановив фактичні взаємини подружжя, не взяв до уваги наявність малолітньої дитини що є порушенням норм матеріального права, а саме ст.ст. 111,112 Сімейного кодексу України.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

Відповідач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позовних вимог.

Позивач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Згідно положень частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень статті 372 ЦПК України, апеляційним судом вирішено проводити розгляд справи за відсутності позивача.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом положень ч.1 ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3,4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у т.ч. за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 30 липня 2008 року сторони уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданим Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, про що зроблено актовий запис №1006 (а.с.48).

В період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що примирення сторін не можливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини, після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права сторін, а також права їх дитини, тому шлюб між подружжям необхідно розірвати.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності розірвати шлюб між сторонами по справі відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неодноразово заявляв клопотання про надання сторонам строку для примирення, позивач неодноразово категорично заперечувала. Крім того, приймаючи до уваги, що справа в суді першої інстанції розглядалась більше трьох місяців та у суді апеляційної інстанції понад п'яти місяців, однак подружжя не примирилось за цей час, позивачка від позову не відмовилась, тому рішення суду відповідає дійсній волі позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, не відповідає дійсності та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не досліджено в повній мірі обставини ведення спільного господарства та проживання відповідача з позивачем спростовуються самим же апелянтом, адже він зазначив в апеляційній скарзі та у судовому засіданні, що з лютого 2018 року постійно намагається спілкуватись з дружиною та сином, часто до них навідується, що підтверджує доводи позивача про те, що вони з чоловіком проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків.

Таким чином вищенаведені доводи сторони відповідача є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування апеляційним судом не вбачається і як наслідок апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: