справа № 278/1556/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О., за участю секретаря Фурман О.А., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до державного реєстратора Житомирського районного управління юстиції Санікової Ірини Віталіївни, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецької Світлани Леонідівни, ОСОБА_3 та державного реєстратора виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним та скасувати рішення державного реєстратора про здійснення запису щодо будинку АДРЕСА_1 за яким власником такого майна записано ОСОБА_2 , визнати недійсним договір купівлі продажу частини згадуваного житлового будинку укладеного на користь ОСОБА_3 та визнати за позивачем право власності на дане майно.

Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження і підстав для переходу до інших видів судового розгляду судом не встановлено.

Відповідачі направили відзиви, якими заперечували щодо задоволення позову адже правовстановлюючі документи на власність позивача не містять її точної адреси. Мало того, відповідно до записів погосподарської книги майно позивача та відповідачів належали до інших рахунків, тому стверджувати про розташування майна за одною адресою не має ніяких підстав.

Відповідь на відзиви відповідачів позивач не подавав.

Проаналізував матеріали надані сторонами судом встановлено наступне.

Позивач є громадянином України, отримував код платника податків та має зареєстроване місце проживання в м. Житомирі з 1968 року (а.с.7).

9 грудня 1982 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_4 на житловий будинок розташований в с. Левків Житомирського району Житомирської області. Адреси розташування даного житлового будинку правовстановлюючий документ не містить (а.с.8).

10 квітня 2019 року позивач виготовив технічний паспорт на об`єкт нерухомості, що розташований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9-11).

7 травня 2019 року виготовлені інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яка містить наступну інформацію. Житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка під таким будинком належить двом особам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у частках, відповідно, 34/100 та 66/100 (а.с.12,13).

3 травня 2019 року позивачеві відмовлено у держаній реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 у зв`язку із тим, що право власності на означений об`єкт нерухомості вже зареєстровано за іншими особами. При розгляді даного питання реєстратору було подано свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1789 від 9 грудня 1992 року відповідно до якого за позивачем було визнано право власності саме на даний та спірний житловий будинок (а.с.14).

Відповідачі мають зареєстроване місце проживання у м. Житомирі (а.с.22,23).

ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 27 квітня 2014 року (а.с.90).

Сільський голова листом повідомив наступне: у період часу з 1982 по 1992 роки нумерація будинків по АДРЕСА_2 ) відсутня; за вказаний період головою домогосподарства за адресою АДРЕСА_3 була ОСОБА_5 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , погосподарська книга НОМЕР_3 ; ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) була головою домогосподарства в АДРЕСА_3 (номер будинку відсутній) особовий рахунок № НОМЕР_2 , погосподарська книга № 3 (а.с.91-96).

1 квітня 2019 року ОСОБА_2 продала 34/100 частин спірного житлового будинку (а.с.97-98).

Проаналізував заявлені вимоги та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Суд вважає відповідачів такими, які не порушували прав позивача, а отже вони не підлягають судовому захисту. Так, відповідачі жодним чином не порушували, не обмежували та не невизнавали прав позивача щодо зазначеного ним житлового будинку. Наведене позивачем про те, що відповідачі зареєстрували права власності саме на успадкований ним житловий будинок, суд вважає голослівним. Свідоцтво про право власності на спадкове майно від 9 грудня 1992 року не містить інформації щодо адреси домогосподарства. Технічний паспорт виготовлений позивачем на житловий будинок АДРЕСА_1 не є правовстановлюючим документом і судом не приймається до уваги як доказ дійсного розташування такого майна. Суд зауважує, що за інформацією зазначеною у даному рішенні і повідомленою сільською радою станом на день видачі свідоцтва про право на спадщину нумерація будинку у АДРЕСА_3 , не здійснювалась. Державному реєстратору позивач подавав тільки свідоцтво про право на спадщину. Однак, яким чином у такому свідоцтві з`явилась адреса будинку, адже надана суду копія такого документу не містить її позивачем не зазначено.

Судом приймалось рішення про відмову у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення позову саме з підстав не доведення належності до житлового будинку АДРЕСА_1 прав власності позивача. Дане судове рішення доводилось до відома позивача і він його не оскаржував.

І навпроти документація органу місцевого самоврядування, яка є належним, допустимим та достатнім доказом даних фактичних обставин справи і стверджує про те, що домоволодіння позивача та відповідачів фізичних осіб є різними.

Відмінність житловий будинків позбавляє можливості стверджувати про порушення прав позивача відповідачами та унеможливлює задовольнити заявлені позовні вимоги.

Приймаючи рішення у даному обсязі суд керується наступними положеннями процесуального законодавства України.

Так, дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду даних справ, визначено наступне.

Розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Результати вирішення спору не дозволяють здійснювати розподіл витрат понесених позивачем. Судові витрати відповідачами не декларувались.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Повне рішення виготовлене 9 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян