ПОСТАНОВА

Іменем України

19 серпня 2019 року м. Кропивницький

справа № 585/2285/18

провадження № 22-ц/4809/1126/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л.М. (суддя - доповідач),

судді - Єгорова С.М.; Кіселик С.А.,

за участю секретаря судового засідання Сорокіної Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , представник - адвокат Цимбал В.І. (у режимі відеоконференції);

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року (суддя Бойко І.А.).

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

ОСОБА_4 (в подальшому змінено прізвище на ОСОБА_5 ) звернулась до суду з позовною заявою, згідно якої просила поділити спільне майно подружжя шляхом виділення відповідачу - ОСОБА_6 у власність автомобіль марки «MERSEDES-BENZ», модель SPRINTER 311 CDI, 2003 року випуску, білого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 (далі - автомобіль), а на її користь стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі 106 000,00 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля.

В обгрунтування вимог зазначає, що 17 квітня 2018 року вона з відповідачем, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти придбали автомобіль, який відповідач зареєстрував на себе. З 22 квітня 2018 року припинили фактичні шлюбні відносини, чоловік став проживати окремо. Звернулась до суду з вимогою про розірвання шлюбу. Стверджує, що оскільки спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти, тому він є спільним майном. Автомобілем користується ОСОБА_2 . На її пропозицію в добровільному порядку здійснити поділ спірного автомобіля як спільного майна подружжя, сплативши грошову компенсацію в розмірі Ѕ його загальної вартості, бувший чоловік відмовився. Враховуючи наведене та посилаючись, зокрема, на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, просить задовольнити вимоги, виходячи з ринкової вартості спірного автомобіля, яка станом на 01 червня 2018 року складає 212 000,00 грн. Судові витрати у справі, які складаються з суми сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1412,40 грн. та витрат на оплату правничої допомоги адвоката в розмірі 2100,00 грн., просить покласти на відповідача.Згідно з відзивом на позовну заяву ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні позову, оскільки спірний автомобіль був придбаний ним за належні йому особисто кошти - частину одноразової грошової допомоги, яка призначається військовослужбовцям у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок виконання обов`язків військовї служби. Зазначає, що отримана ним одноразова грошова допомога - це страхове відшкодуванням з боку держави за шкоду здоров`ю, завдану під час проходження ним військової служби. Відтак, придбаний відповідачем за кошти одноразової грошової допомоги спірний автомобіль є його особистою приватною власністю в силу вимог ч. 5 ст. 57 СК України. Вказує також на те, що на момент реєстрації шлюбу між сторонами позивач ніяких заощаджень не мала; працюючи медичною сестрою, порівняно з доходом відповідача, отримує невелику заробітну плату; власні кредитні зобов`язання виконувала за рахунок коштів, які надавались їй відповідачем. Стверджує, що з позивачем не проживають разом з перших чисел квітня 2018 року, а доданий до позовної заяви акт від 18 травня 2018 року не відповідає дійсності та сфабрикований позивачем для підтвердження у суді факту спільного проживання сторін на момент придбання спірного автомобіля. Наголошує, що ніяких спільних коштів з позивачем у нього взагалі не було(а.с. 103-105).

У відповіді на відзив позивач не погоджується з доводами відповідача про те, що отримана ним одноразова грошова допомога є страховою сумою. Посилаючись на норми Закону України «Про страхування» та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стверджує, що отримана ОСОБА_6 одноразова грошова допомога - це виплата, яку здійснює та гарантує саме держава, а не страховик. Наполягає на тому, що так само як і відповідач працює, отримує заробітну плату, під час шлюбу з відповідачем у них був спільний бюджет та спільний побут. Твердження відповідача щодо акта від 18 травня 2018 року вважає голослівним та надуманим (а.с. 116-118).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Вирішуючи по суті спір у даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач визнаний особою з інвалідністю 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також для ветеранів війни - учасників бойових дій; виплата одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності військовослужбовця, отриманої під час виконання обов`язків військової служби - це одна з форм його захисту у разі втрати ним працездатності з незалежних від нього обставин.

Судом визнано доведеним факт придбання спірного автомобіля під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, проте наголошено, що належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що автомобіль придбаний за спільні кошти як позивача, так і відповідача, матеріали справи не містять. Разом з тим, ОСОБА_2 належним чином доведено, що спірний автомобіль придбаний за його особисті кошти - частину одноразової грошової допомоги, наданої йому у зв`язку з інвалідністю, яка настала внаслідок виконання обов`язків військової служби.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплачена відповідачу одноразова грошова допомога за своєю природою та призначенням не відноситься до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя в розумінні ч.2 ст.61 СК України, а тому така грошова допомога не може бути поділена в порядку поділу майна подружжя. На переконання суду першої інстанції, спірний автомобіль є особистою власністю відповідача відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки набутий за особисті кошти останього. Враховуючи наведене, судом позовні вимоги визнано необґрунтованими та відмовлено позивачу у їх задоволенні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються із сум судового збору та витрат на оплату правничої (правової) допомоги адвоката. Підставами для скасування судового рішення називає те, що оскаржуване рішення є не в повній мірі законним та обгрунтотованим, оскільки винесене без повного, об`єктивного та всебічного дослідження обставин справи, без відповідної правової оцінки належності, допустимості та достовірності кожного доказу, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції не було враховано позицію позивача про те, що кошти на придбання автомобіля сторони почали збирати з початку спільного проживання; не взято до уваги ту обставину, що до сплаченої за договором купівлі-продажу суми вартості автомобіля увійшли також особисті грошові заощадження позивача; не враховано той факт, що спірний автомобіль позивач і відповідач придбали разом для сім`ї, а не для відповідача особисто. Посилаючись на норми ст.ст. 60, 65, 70 СК України, ст.ст. 355, 369 ЦК України та судову практику, які, за доводами скаржника, не були взяті до уваги судом першої інстанції, вказує на те, що одноразова грошова допомога, яка під час шлюбу була виплачена відповідачу, за своєю природою є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і у випадку поділу цього майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року; встановлено строк для подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до поданого відзиву на апеляційну скаргу, ОСОБА_6 вважає оскаржуване рішення таким, що ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення (а.с. 185-187).

18 червня 2019 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в суді апеляційної інстанції, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.

13 серпня 2019 року відповідачем до апеляційного суду подано заяву про проведення судового засідання у справі, призначеного на 19 серпня 2019 року, без його участі, у зв`язку з перебуванням на плановому лікуванні. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року - без змін (а.с. 214).

19 серпня 2019 року, з підстав, що зазначені у розпорядженні керівника апарату апеляційного суду, здійснено заміну членів колегії з апеляційного розгляду даної справи - суддів Мурашка С.І. та Карпенка О.Л. суддями Єгоровою С.М. та Кіселиком С.А.

У судовому засіданні 19 серпня 2019 року, у якому скаржник та її представник брали участь у режимі відеоконференції, останні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задовленню, за наступного.

Судом встановлено такі обставини:

14 липня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією відповідного свідоцтва (а.с. 8).

Як встановлено судом та вбачається з наявних у справі матеріалів, ОСОБА_2 перебував на військовому обліку і брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, що підтверджується копіями військового квитка та довідки № 798 від 24 лютого 2017 року (а.с. 10, 108).

За результатами огляду відповідача ВЛК психоневрологічного профілю ВМКЦ Західного регіону, 18 жовтня 2017 року ОСОБА_2 визнано непридатним до військової служби в мирний час, обмежено придатним у воєнний час, а також встановлено причинний зв`язок між захворюванням та здійснюваним вказаною особою захистом Батьківщини (а.с.109). Відповідач визнаний особою з інвалідністю 3 групи і таким, що має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, а також для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.107).

Листом Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 19 березня 2018 року за № 3/6/736 відповідача повідомлено про прийняття 16 березня 2018 року Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, рішення про призначення ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги в сумі 252 600,00 грн із виплатою цієї суми у квітні 2018 року (а.с.111).

З виписки по картковому рахунку ОСОБА_9 , наданої за період з 01 квітня 2018 року по 31 травня 2018 року, вбачається, що 13 квітня 2018 року на рахунок відповідача зараховано 252 600,00 грн. одноразової грошової допомоги, згідно наказу Сумського ОВК № 127 від 05 квітня 2018 року; після проведеної транзакції залишок на рахунку відповідача склав 251 337,00 грн.; 17 квітня 2018 року у місті Умань з рахунку відповідача знято кошти у розмірі 190 000,00 грн. (а.с. 112-113).

Цього ж дня - 17 квітня 2018 року відповідач на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 7142/2018/903307 придбав у ОСОБА_10 спірний автомобіль, вартість якого за домовленістю сторін склала 73 933,00 грн. (а.с.155). Договір купівлі-продажу був оформлений і підписаний сторонами у Сервісному центрі 7142 РСЦ МВС у Черкаській області у присутності адміністратора, який перевірив відповідність інформації, внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, спірний автомобіль 17 квітня 2018 року зареєстрований за відповідачем (а.с. 14).

Як зазначає позивач, обґрунтовуючи позов, шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, з 22 квітня 2018 року позивач і відповідач спільно не проживають, на підтвердження чого до суду надано акт від 18 травня 2018 року, складений головою правління ОСББ «Дудіна 1» ОСОБА_11 в присутності двох сусідів (а.с. 9). Зі змісту акта вбачається, що в ході огляду квартири АДРЕСА_1 встановлено, що за вказаною адресою зареєстровано троє осіб: власник - ОСОБА_12 , син власниці - ОСОБА_13 , чоловік власниці - ОСОБА_2 . На час огляду чоловіка ОСОБА_12 вдома не було, його особистих речей в квартирі не було, інших ознак його проживання не виявлено. Зі слів дружини ОСОБА_2 та сусідів, останній не проживає за цією адресою з 22 квітня 2018 року (а.с. 9).

Відповідно до посвідки на постійне проживання, ОСОБА_2 з 06 липня 2017 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 01 червня 2018 року зареєстрованим місцем його проживання значиться АДРЕСА_3 (а.с. 41). Зазначене також підтверджується довідкою Созонівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області від 31 липня 2018 року № 1238 (а.с. 42).

На підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 липня 2018 року позов ОСОБА_12 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу задоволено; шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_8 , який був зареєстрований 14 липня 2017 року Роменським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис 144, розірвано; після розірвання шлюбу змінено прізвище позивачки ОСОБА_12 на дошлюбне - « ОСОБА_5 » (а.с. 58, 59).

На переконання позивача, зазначені фактичні обставини свідчать про те, що спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі та за спільні кошти, тому він є спільним майном, нажитим подружжям у шлюбі.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Приватного підприємства «Роменекс-Л» від 01 червня 2018 року, можливий розмір ринкової вартості спірного автомобіля станом на 01 червня 2018 року може складати 212 000,00 грн. (а.с. 12).

Відповідач не погодився на пропозицію позивача в добровільному порядку здійснити поділ спірного автомобіля як спільного майна подружжя, сплативши дружині грошову компенсацію в розмірі Ѕ його загальної вартості.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Тобто суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває у праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням (ст. 372 ЦК).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив, зокрема, з того, що спірний автомобіль був придбаний відповідачем під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

При цьому, апеляційним судом не приймаються до уваги твердження відповідача про те, що у зв`язку з погіршенням взаємовідносин з позивачем, він в перших числах квітня 2018 року став проживати окремо, переїхавши до с. Созонівка Кіровоградського району Кіровоградської області, оскільки зазначені доводи не підтверджується належними у справі доказами.

Колегією суддів взято до уваги інформацію з наданої відповідачем виписки по картковому рахунку, з якої вбачається, що станом на 26 квітня 2018 року відповідач знімав готівкові кошти у м. Ромни і до 26 квітня 2018 року іншого місця здійснення відповідачем транзакцій за картковим рахунком у виписці не відображено.

До того ж, за доводами позивача, які не спростовані відповідачем, до міста Умань Черкаської області з метою укладення договору купівлі-продажу спірного автомобіля сторони їздили разом і ОСОБА_12 була присутня під час підписання договору відповідачем. В суді дана сторона пояснила саме після придбання спірного майна і розладилися стосунки між ними, пов`язаного з її наполяганням зазначити і її право власності на транспорт.

Таким чином, доводи відповідача про фактичне припинення подружніх відносин між сторонами до укладення ним договору купівлі-продажу спірного автомобіля не знайшли свого підтвердження наявними у справі матеріалами.

Як визначено ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, чинним законодавством встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу.

Разом з тим, ст. 57 СК містить винятки із такого загального правила. Так, відповідно до зазначеної правової норми особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Визнаючи спірний автомобіль особистою приватною власністю відповідача, суд першої інстанції керувався тим, що спірне майно набуте ОСОБА_2 під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України), оскільки одноразову грошову допомогу відповідач отримав як застрахована державою особа, у зв`язку з настанням страхового випадку - присвоєння відповідачу інвалідності (ч. 5 ст. 57 СК України). Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача та зазначив, що отримана ОСОБА_2 одноразова грошова допомога є однією з форм соціального захисту військовослужбовця у разі втрати ним працездатності з незалежних від нього обставин і за своєю природою та призначенням не відноситься до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Про придбання спірного автомобіля саме за кошти виплаченої відповідачу одноразової грошової допомоги, на переконання суду свідчить те, що 13 квітня 2018 року відповідачу було перераховано грошові кошти в сумі 252600,00 грн., а 17 квітня 2018 року він зняв більшу їх частину - 190 000,00 грн. і цього ж дня уклав договір купівлі-продажу автомобіля, сплативши його вартість в розмірі 73 933,00 грн.

Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції.

Так, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» дійсно унормовано, що одноразова грошова допомога у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, - це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Однак, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не визначає правову природу одноразової грошової допомоги у разі інвалідності як страхової суми або іншого виду майна, яке згідно зі ст. 57 СК України є особистою приватною власністю одного з подружжя.

Безпідставним є посилання суду першої інстанції на постанову Кабінету Міністрів України від 19 серпня 1992 р. № 488 "Про Умови державного обов`язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов`язаних, призваних на збори, і порядок виплат їм та членам їх сімей страхових сум", яка на момент виникнення спірних відносин втратила чинність.

Разом з тим, ч. 2 ст.61 СК України унормовано, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Погоджуючись з доводами відповідача та вказуючи про ненадання позивачем доказів на підтвердження наявності у неї грошових заощаджень на момент придбання автомобіля, судом не враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування.

Натомість, тягар доказування, що спірне майно не належить до спільної сумісної власності покладається на того з подружжя, хто таку презумпцію спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

За вказаного, спірний автомобіль слід вважати спільною сумісною власністю подружжя.

За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, в основу суб`єктивного права одного з подружжя на поділ майна, що перебуває у праві спільної сумісної власності покладається презумпція рівності часток подружжя.

Як унормовано ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Зважаючи на фактичні обставини справи, беручи до уваги, що відповідач не погоджується в добровільному порядку поділити спільне майно, презумпцію рівності часток подружжя у даній справі не спростовано, апеляційний суд вважає обґрунтованою вимогу позивача про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення відповідачу у власність спірного автомобіля з відшкодуванням позивачу грошової компенсації в розмірі 1/2 його вартості.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля у розмірі 212 000,00 грн., позивачем надано до суду лист приватного підприємства «Роменекс-Л» від 01 червня 2018 року за № 124/18, адресований представнику позивача - адвокату Цимбалу В.І, відповідно до якого суб`єктом оціночної діяльності повідомляється, що за наданою інформацією на дату оцінки майно знаходиться в задовільному стані, придбане для подальшого використання за цільовим призначенням. В процесі визначення можливої вартості об`єкту враховані усі найбільш значущі фактори, що впливають на оцінку вартості майна. Згідно проведеного аналізу ринку, ринкова варстіть автомобіля, який належить ОСОБА_2 станом на 01 червня 2018 року може складати 212 000,00 грн. (а.с. 12).

Апеляційним судом враховано, що відповідно до приписів ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав- це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Частиною 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою КМУ від 10 вересня 2003 року № 1440 є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Даним Стандартом (п. п. 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна, згідно з якими проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки.

Пунктом 53 зазначеного Стандарту передбачено, що незалежно від обраних підходів та методів оцінки оцінювач повинен: зібрати та проаналізувати всі істотні відомості про об`єкт оцінки, зокрема вихідні дані про його правовий статус, відомості про склад, технічні та інші характеристики, інформацію про стан ринку стосовно подібного майна, відомості про економічні характеристики об`єкта оцінки (прогнозовані та фактичні доходи і витрати від використання об`єкта оцінки, у тому числі від його найбільш ефективного використання та існуючого використання); проаналізувати існуючий стан використання об`єкта оцінки та визначити умови його найбільш ефективного використання; зібрати необхідну інформацію для обґрунтування ставки капіталізації та (або) ставки дисконту; визначити правові обмеження щодо об`єкта оцінки врахувати їх вплив на вартість об`єкта оцінки; обґрунтувати застосування методичних підходів, методів та оціночних процедур, у разі потреби застосування спеціальних методів оцінки та оціночних процедур (комбінування кількох методичних підходів або методів).

Звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен, серед іншого, містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість (пп. 10 абзацу 2 п. 56 Національного стандарту №1).

Отже, незважаючи на вибір експертом методичного підходу оцінки майна (дохідний, порівняльний) підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, укладення договору на проведення оцінки та ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього.

Таким чином, належним доказом на підтвердження ринкової вартості майна є звіт про оцінку майна, складений суб`єктом оціночної діяльності у відповідності до вимог національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна. В свою чергу, складенню звіту в обов`язковому порядку має передувати огляд об`єкта оцінки.

Вирішуючи питання щодо доказів, суди повинні враховувати принцип належності доказів, який полягає у тому, що суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання.

З огляду на викладене, наявний в матеріалах справи лист приватного підприємства «Роменекс-Л» від 01 червня 2018 року за № 124/18 наданий на запит адвоката Цимбала В.І. не може бути розцінений судом апеляційної інстанції як належний, достовірний, достатній та беззаперечний доказ на підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля, яка за доводами позовної заяви складає 212 000,00 грн.

Разом з тим, колегією суддів враховано, що вартість спірного автомобіля була погоджена відповідачем у договорі-купівлі продажу від 17 квітня 2018 року в сумі 73 933,00 грн. (а.с. 155), а позивач, яка стверджує про свою присутність під час укладення договору, вказану його умову не заперечила.

Оскільки жодних належних спростувань вартості спірного автомобіля у сумі 73 933,00 грн., передбаченими процесуальним законодавством доказами ринкової вартості спірного автомобіля в матеріалах справи відсутні, а відтак не надані, колегія суддів дійшла висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом сплати на її користь відповідачем грошової компенсації у розмірі 36 966,50 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля за договором купівлі-продажу транспортного засобу. В порядку поділу спільного майна подружжя, спірний автомобіль підлягає виділенню у власність відповідачу.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Варто зазначити, що на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у рішенні суду першої інстанції було зазначено про скасування заходів забезпечення позову, вжитих у даній справі. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року та про ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, є необхідним зазначити наступне.

Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, судом апеляційної інстанції здійснено розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 15 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Здійснити поділ спільного майна подружжя шляхом виділення ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ід. номер НОМЕР_4 ) у власність автомобіль «MERSEDES-BENZ», модель SPRINTER 311 CDI, 2003 року випуску, білого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , вартість якого за договором купівлі-продажу транспортного засобу складає 73 933,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ід. номер НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ід. номер НОМЕР_5 ) грошову компенсацію у розмірі 36 966,50 грн., що становить 1/2 вартості автомобіля за договором купівлі-продажу транспортного засобу.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ід. номер НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ід. номер НОМЕР_5 ) витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 530,00 грн., за подання заяви про забезпечення позову в сумі 352,40 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1059,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Повний текст складено 29 серпня 2018 року.

Головуючий суддя Л.М. Дьомич

Судді С.М. Єгорова

С.А. Кіселик