П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року м. Київ

Справа № 760/19227/18

Провадження: № 22-ц/824/15040/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Левенця Б.Б.,

секретар Гулієв М.Д.о,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кушнір С.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду,

в с т а н о в и в :

В липні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду, який обґрунтовували наступним.

В провадженні Радомишльського районного суду перебувала справа за позовом прокурора Радомишльського району до Радомишльської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень Радомишльської міської ради та визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки. При розгляді справи судом 12 березня 2013 року за заявою прокурора були застосовані заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на земельні ділянки, які належать ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2013 року було відмовлено прокурору Радомишльського району в задоволенні позовних вимог в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Житомирській області до Радомишльської міськради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень міськради та про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 26 квітня 2013 року було скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті на підставі ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.03.2013 року.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 року було оскаржено в апеляційному порядку та ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 року залишено без змін.

19 лютого 2014 року ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області заходи забезпечення позову, які були вжиті відповідно до ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.03.2013 року та ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 19.09.2013 року, скасовано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на те, що справа судами розглядалась тривалий час, період накладання арешту на їх майно складав більше 10 місяців, і весь цей час вони не могли реалізувати своє право власності на нерухоме майно, що призвело до їх моральних страждань. За таких підстав вважали, що розмір відшкодування не може бути меншим ніж по 100 000 грн. кожному з них.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 вересня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, посилаючись на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та не правильно застосовані норми матеріального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначили, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що виражається у тривалому і безпідставному судовому розгляді і арешті майна позивачів, розповсюдженні інформації про ці обставини, введення в оману оточуючого середовища. Вони, скаржники, не могли реалізувати своє право власності тривалий час, оскільки відносно належного їм майна було застосовано арешт. Через тривалі судові справи, поширення недостовірної інформації вони зазнали моральних страждань та в них виникло право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21жовтня 2019 року відкритоапеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Правом відзиву на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України відповідно до ст. 360 ЦПК України не скористалась.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їхвідсутності.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, в провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа №620/385/12 (№2/289/13/13) за позовом прокурора Радомишльського району в інтересах держави в особі Головного Держкомзему у Житомирській області до Радомишльської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень міської ради та визнання недійсним державних актів на право власності.

Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.03.2013 р., було задоволено заяву прокурора про забезпечення позову уданій цивільній справі та накладено арешт на земельні ділянки, які належать: ОСОБА_2 , розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); ОСОБА_3 розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); ОСОБА_1 розміром 0,10 га по АДРЕСА_2 (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.).

Як убачається з ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 лютого 2014 року, рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 року було відмовлено прокурору Радомишльського району в задоволенні позовних вимог в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Житомирській області до Радомишльської міськради, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання незаконними рішень міськради та про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, за безпідставністю.

Ухвалою Радомишльського районного суду від 26.04.2013 рокубуло скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 року, а саме щодо накладення арешту на зазначені земельні ділянки.

19 вересня 2013 року ухвалоюАпеляційного суду Житомирської області від було накладено арешт на земельні ділянки, які належать: ОСОБА_2 , розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); ОСОБА_3 розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); ОСОБА_1 розміром 0,10 га по АДРЕСА_2 (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.).

14 січня 2014 року ухвалою Апеляційного суду Житомирської області рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2013 року залишено без змін.

Ухвалою Радомишльського районного суду від 19.02.2014 року скасовано заходи забезпечення позову, які були вчинені відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р. та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 19.09.2013 року щодо накладення арешту на земельні ділянки, які належать ОСОБА_2 , розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); ОСОБА_3 розміром 0,10 га по АДРЕСА_1 (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); ОСОБА_1 розміром 0,10 га по АДРЕСА_2 (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.).

Позивачі, звертаючись до суду з вказаним позовом, вказували на те, що у зв`язку з неможливістю реалізувати своє право власності через тривалість дії заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки, їм завдано моральної шкоди. При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилалисьна положення статті 1176 ЦК України.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду визначені ст.1176 ЦК України.

Такі підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є безумовною підставою покладення цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду саме на державу в особі Державної казначейської служби України, незалежно від вини такої особи.

За приписами статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди на підставі статті 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією і негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначена норма права не суперечить статті 1167 ЦК України і не звільняє позивача від обов`язку доказування неправомірності дій прокуратури та суду, як підставу для відшкодування моральної шкоди.

Оскільки для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статті 1167 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, що підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст. 81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких підстав, суд першої інстанції, встановивши, що позивачідоказів на підтвердження обставин, якими вониобґрунтовують свої вимоги, суду не надали, зокрема, щодо незаконності дій або бездіяльності відповідачів щодо тривалого судового розгляду та доказів того, що діями прокураїм було завдано шкоду в розумінні зазначених вище норм ЦК України, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

При цьому, сам факт повторного застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельні ділянки та в подальшому їх скасування не свідчить про протиправність дій прокуратури та суду, та завдання моральної шкоди позивачам.

Апеляційна скарга за своїм змістом є повторенням позовної заяви, аргументи якої знайшли належну оцінку в рішенні суду першої інстанції.

Доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

Б.Б. Левенець