Справа № 456/2246/17 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/130/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Цап П. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

в с т а н о в и в:

26.07.2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в сумі 4000 євро, 35526 грн. процентів простроченої суми заборгованості згідно річної процентної ставки НБУ та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 17.06.2014 року позичила ОСОБА_4 4000 Євро для купівлі автомобілів з Європи з метою їх перепродажу. Згідно досягнутої між сторонами домовленості, відповідач зобов`язувався повернути отриману суму коштів до 01.01.2015 року зі сплатою відсотків за користування позикою за курсом Національного Банку України, розмір яких сторонами не визначено. Після закінчення терміну повернення відповідачем грошових коштів, 01.01.2015 року, позивач особисто неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернути 4000 Євро. Однак, відповідач не виконав обов`язку по поверненню суми позики, уникав зустрічей з позивачкою, не відповідав на її телефонні дзвінки, що свідчить, на її думку, про шахрайські наміри ОСОБА_1 на заволодіння її грошовими коштами. У зв`язку з неповерненням боргу просила позов задовольнити та стягнути з відповідача суму позики та проценти за користування грошовими коштами.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4000 (чотири тисячі) євро, що еквівалентно 125594,80 грн. (сто двадцять п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири гривні 80 копійок) боргу за договором позики, 1541,66 грн. сплаченого судового збору, а всього разом 127136,46 грн. (сто двадцять сім тисяч сто тридцять шість гривень 46 копійок). В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставинам справи.

Зазначає, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не досліджено оригінал розписки, за якою стягнуто грошові кошти. У копії розписки, яка долучена до матеріалів справи, зазначено «дата складання розписки 2074 р., позикодавець ОСОБА_5 , позичальник ОСОБА_1 ». Відтак, вважає, що долучена позивачем до матеріалів справи копія розписки не є належним та достатнім доказом на підтвердження укладення договору позики. Звертає увагу суду на те, що в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 зазначила, що грошові кошти у червні 2014 року у день складення розписки ОСОБА_1 не передавала. Враховуючи, що грошові кошти не були передані позичальнику, висновок суду першої інстанції про укладення між позивачем та відповідачем договору позики є помилковим.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12,13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 17.06.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 4000 євро, що підтверджується розпискою від 17.06.2014 року.

Як вбачається зі змісту розписки, ОСОБА_1 зобов`язався повернути позивачу суму позики в строк до 01.01.2015 року.

Тобто, видана відповідачем розписка містить дату її написання та строк повернення, суму позики, та словосполучення «взяв в позику».

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 та стягуючи з ОСОБА_1 в користь позивача 4000 євро, що еквівалентно 125594,80 грн., районний суд виходив з того, що 17.06.2014 року між сторонами було укладено договір позики, за яким кошти в сумі 4000 євро відповідач отримав, у визначений в договорі строк - 01.01.2015 року, кошти не повернув, що є підставою для стягнення таких в судовому порядку.

З таким висновком районного суду колегія суддів погоджується повністю.

Крім того, відповідно до правовового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів на підтвердження передачі позивачем ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 4 000 євро у день складення розписки не заслуговують на увагу, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і виконання умов договору, зокрема - передачу грошової суми позичальнику.

Інші доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.08.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.