Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/3650/18
Номер провадження: 22-ц/824/1842/2019
Головуючий у суді першої інстанції В.П. Гончарук
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
16 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 755/3650/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року ухвалене у складі судді Гончарука В.П. в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7 про перерозподіл розміру часток учасників приватизації, мотивованим тим, що 16.04.1998 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 16 квітня 1998 року №4С-209 органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна і житла було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї: ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_9 в рівних долях. На момент подачі заяви про приватизацію квартири, видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_9 померла та помилково була внесена до свідоцтва про право власності на житло, зазначену заяву про приватизацію вона не підписувала. З урахуванням зазначених обставин просить суд визначити ОСОБА_6 та членам його сім'ї ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7 по 1/4 частині квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про перерозподіл розміру часток учасників у приватизації.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3, через свого представника, подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд невірно вважав, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки звертаючись із даним позовом до суду позивачем було враховано встановлені апеляційним судом у рішенні від 07.11.2017 року обставини у справі №755/14755/16-ц. Суд помилково дійшов висновку, що позивачем не надано відповідних доказів на підтвердження зазначеного у позові, оскільки суд не взяв до уваги, шо невірне визначення кола власників у вказаній квартирі вже було предметом розгляду у справі №755/14755/16-ц, у рамках якої судом досліджувалися матеріали спадкової справи та інші належні докази. Вважає, що суд першої інстанції також безпідставно відмовив у задоволенні позову посилаючись на те, що свідоцтво про право власності не визнано частково недійсним, оскільки суд не взяв до уваги, що таке свідоцтво частково є нікчемним, а відповідно не потребує визнання його недійсним.

У судове засідання суду апеляційної інстанції 16.01.2019 року позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені під розписку, тобто належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, рішення суду просила залишити без змін як законне та обґрунтоване. Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. ОСОБА_7 надіслала до суду заяву, у якій просила про розгляд справ за її відсутності. Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалися.

Будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції на час розгляду справи від ОСОБА_6, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5 не надходило.

З урахування зазначеного, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивача та його представника, та третіх осіб з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду даної справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація - це відчуження квартир державного житлового фонду на користь громадян шляхом їх безоплатної передачі (з розрахунку 21кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10кв.м на сім'ю) і продажу (надлишків загальної площі квартир).

Передача займаних квартир у власність відповідно до частин 2, 3 ст.8 цього Закону здійснювалась у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Згідно зі ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку встановленому законом.

Частиною 4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

За змістом статей 1,3,8 указаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Відповідно до п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яким визначено порядок передачі квартир багатоквартирних будинків передбачено, що для проведення процедури приватизації громадянином до органу приватизації подається відповідний перелік документів, в тому числі оформлена заява на приватизацію квартири.

Як вбачається із матеріалів справи, 16 квітня 1998 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 16 квітня 1998 року №4С-209 органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна і житла було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї: ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_9 в рівних долях.

Разом з тим, із матеріалів справи вбачається, що заява про оформлення передачі квартири у власність від квітня 1998 року подана чотирма особами та підписана ними. Із заяви вбачається, що відомості про ОСОБА_9 у ній відсутні, тобто ОСОБА_9 заяву про приватизацію квартири не підписувала та не подавала.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (за три роки до приватизації квартири), що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 16.03.1995 року Виконавчим комітетом Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, актовий запис № 16.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не встановив дійсних обставин справи та помилково вважав відсутніми підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Суд не врахував, що на момент подачі заяви про приватизацію квартири та видачі свідоцтва про право власності на житло у 1998 році ОСОБА_9 була померлою, а тому ніяк не могла бути стороною правочину. Оскільки її не було знято з реєстраційного обліку у зв'язку зі смертю, вона помилково як співвласник квартири була зазначена у свідоцтві про право власності на житло згідно довідки про сім'ю та займане приміщення.

Отже, оскільки фактична кількість учасників правочину, які отримали частки у праві власності на вищевказану квартиру зменшилась, частка кожного з учасників була рівною, а недійсність окремої частини правочину не тягне за собою недійсність інших його частин, що є підставою для перерозподілу часток у праві власності на фактичну кількість учасників правочину (приватизації) та збільшення розміру частки кожного з них.

Крім того, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України).

Як вбачається, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2017 року у справі № 755/14755/16-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на частину нерухомого майна.

У рамках даної справи суд апеляційної інстанції встановив, що померла особа не має обсягу цивільної дієздатності, а тому не може бути учасником правочину в силу закону (ч.2 ст.203 ЦК України). За таких обставин правочин з передачі у власність (відчуження) померлій особі права власності на частину квартири є нікчемним в силу ч.2 ст.215 ЦК України і визнанню недійсним у судовому порядку не підлягає.

Суд дійшов висновку, що в частині належності ОСОБА_9 права власності на 1/5 частину квартири свідоцтво про право власності є недійсним у зв'язку з відсутністю у вказаної особи права отримати у власність частину квартири, а недійсність окремої частини правочину не тягне за собою недійсність інших його частин і правочину в цілому (ст.27 ЦК України), проте, фактичне зменшення кількості учасників правочину з приватизації квартири є підставою для збільшення розміру частки кожного з них у праві власності, які визначені сторонами правочину як рівні. При цьому суд зазначив, що вимог про перерозподіл розміру часток учасників приватизації квартири у справі пред'явлено не було.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково вважав, що позивач звернувшись до суду із позовом про перерозподіл розміру часток учасників приватизації, обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, оскільки у зв'язку із помилковим зазначенням вже померлої особи у свідоцтві про право власності на житло таке свідоцтво в частині належності частки майна на час проведення приватизації померлій особі є нікчемним, а тому визнання його недійсним в цій частині у судовому порядку законом не передбачено.

Так, відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 319 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно зі ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Про приватизацію державного житлового фонду як способу набуття права приватної власності зазначено також у рішеннях Конституційного Суду України від 28 вересня 2000 року №10-рп/2000 у справі про приватизацію державного житлового фонду, від 2 березня 2004 року №4-рп/2004 у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків, від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 у справі про безоплатну приватизацію житла.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження зазначених у позові обставин, а тому вважає, що позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

З урахуванням зазначених норм закону колегія суддів дійшла висновку, що необхідно здійснити перерозподіл часток учасників приватизації у праві спільної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визначених свідоцтвом про право власності на житло від 16 квітня 1998 рок, виданим Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, визначивши, що ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1, а саме: кожному з них належить по ј частці зазначеної квартири.

Та обставина, що ОСОБА_8 померла 02.11.2014 року, не свідчить про те, що перерозподіл часток учасників приватизації у праві спільної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 необхідно здійснювати без врахування її частки, оскільки на час здійснення приватизації у 1998 року вона підписувала відповідну заяву та була учасником приватизації, відтак їй належала за життя ј частка зазначеної квартири і саме ј частка квартири (а не 1/5 частка) мала б бути спадковим майном після її смерті.

Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим наявні підстави для його скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_3 у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Здійснити перерозподіл часток учасників приватизації у праві спільної власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визначених свідоцтвом про право власності на житло від 16 квітня 1998 року виданим Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва, визначивши, що ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1, а саме: кожному з них належить по ј частці зазначеної квартири.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 23 січня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.Ф.Мазурик