Справа № 161/4704/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудська С. М.
Провадження № 22-ц/802/1133/19 Категорія: 22 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л.В.,

суддів - Федонюк С.Ю., Карпук А.К.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача фізична особа-підприємець ОСОБА_3 про стягнення заборгованності за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом обґрунтовуючи його тим, що 10.10.2016 року між нею та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до якого ФОП ОСОБА_3 прийняв у тимчасове користування нежитлове приміщення, що розташоване на першому поверсі буд АДРЕСА_1 . Станом на 01.02.2017 року частину даного приміщення ФОП ОСОБА_3 було передано відповідачу в суборенду. В подальшому ФОП ОСОБА_2 вирішив достроково розірвати договір суборенди, у зв`язку з чим направив ФОП ОСОБА_3 відповідну заяву. У відповідь на зазначену заяву ФОП ОСОБА_3 направив відповідачу лист із роз`ясненням процедури дострокового розірвання договору суборенди та погашення сум боргу, який відповідачем був отриманий, проте проігнорований. Станом на день звернення до суду з даним позовом ФОП ОСОБА_2 не погасив борг перед ФОП ОСОБА_3 . Так, договір суборенди достроково було розірвано 03.03.2018 року, а з ініціативою передачі об`єкта оренди відповідач звернувся із заявою 05.03.2018 року, яку отримано орендарем 03.04.2018 року. За період січень квітень 2018 року у ФОП ОСОБА_2 існує заборгованість перед орендарем в загальному розмірі 13023,65 грн., яка складається з: 880 грн. заборгованості по оренді та 652 грн. по комунальних послугах за січень 2018 року; 3520 грн. заборгованості по оренді та 591 грн. по комунальних послугах за лютий 2018 року; 340,65 грн. заборгованості по оренді за 01-03 березня 2018 року; 7040 грн. плата в подвійному розмірі орендної плати за несвоєчасно передане приміщення по акту прийому-передачі. Разом з тим, за період з 04.03.2018 року по 03.04.2018 року відповідачу нараховано неустойку в подвійному розмірі місячної орендної плати, що становить 7040 грн. Крім того, відповідачу нараховано заборгованість за прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме 1366,28 грн., з яких: 3% - річних в розмірі 374 грн. та 992,28 грн. інфляційних витрат. 04.03.2019 року. Вказує, що згідно договору про відступлення прав вимоги № 2, вона набула право вимоги за Договором суборенди нежитлового приміщення № 01/02 від 01.02.2017 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 05.04.2019 року відповідачу було направлено повідомлення про заміну кредитора, однак з боку останнього жодного реагування немає. Враховуючи наведене, просить стягнути з ФОП ОСОБА_2 на свою користь кошти в загальному розмірі 21429,93 грн., з яких: 13023,65 грн. заборгованості по орендних платежах, 7040 грн. неустойка за несвоєчасне повернення об`єкта оренди, 374 грн. 3% річних, 992,28 грн. інфляційних втрат, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2019 року ухвалено позовні вимоги ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендних платежах в сумі 5412 грн., 3 % річних в сумі 155 грн., інфляційні втрати в сумі 464 грн. 78 коп., а всього 6031 грн. 78 коп.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по оплаті юридичної допомоги в сумі 8500 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необгрунтованністю.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові та постановити нове судове рішення, яким позовну заяву задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить судове рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити та стягнути 2392, 75 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ФОП ОСОБА_2 , позивач ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення в частині стягнення судових витрат по оплаті юридичної допомоги без змін.

Разом з цим, у поданому суду, 22 листопада 2019 року, клопотанні позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача в її користь 3000 грн. за послуги адвоката за підготовку апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється колегією суддів у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, дійшла висновку, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 задовольнити, а рішення суду змінити в частині витрат на професійну правову допомогу з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 10.10.2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 було укладено Договір оренди нежитлового приміщення, за умовами ФОП ОСОБА_3 прийняв в тимчасове користування нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , для ведення в ньому підприємницької діяльності. Площа переданого в оренду нежитлового приміщення становить 100 кв.м. (а.с. 8-9).

Факт передачі ОСОБА_1 в оренду ФОП ОСОБА_3 вищевказаного приміщення підтверджується відповідним Актом прийому-передачі від 20.10.2018 року (а.с. 10).

01.02.2017 року ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 уклали Договір суборенди нежитлового приміщення № 01/02 (далі Договір суборенди), відповідно до умов якого, ФОП ОСОБА_3 передав в тимчасове платне користування нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення кафе з продажу товарів продовольчої групи та алкогольних напоїв. Розмір площі приміщення кафе, що використовується ФОП ОСОБА_2 становить 22 кв.м. (а.с. 11-12).

Згідно п. 3.5. Договору суборенди, загальний розмір орендної плати, визначеної станом на дату укладення даного Договору становить 2640 грн. за 1 місяць.

На підтвердження фактичної передачі ФОП ОСОБА_3 нежитлового приміщення в користування ФОП ОСОБА_2 , між останніми було укладено Акт прийому-передачі від 01.02.2017 року (а.с. 13).

01.04.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 1 до Договору суборенди нежитлового приміщення № 01/02 від 01.02.2017 року, за умовами якої його сторони домовились про викладення п. 3.5. Договору суборенди в наступній редакції: «Загальний розмір орендної плати, становить 3080 грн. за 1 місяць» (а.с. 14).

29.09.2017 року між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду № 2 до Договору суборенди нежитлового приміщення № 01/02 від 01.02.2017 року, за умовами якої його сторони домовились про зміну розміру орендної плати до 3520 грн. за 1 місяць (а.с. 15).

Пунктом 6.1. Договору суборенди визначено, що строк його дії становить з 01.02.2017 року до 31.12.2019 року та набирає чинності з моменту його підписання.

Відповідно до п. 6.3. Договору суборенди передбачено, що сторона, яка має намір достроково розірвати даний Договір, повинна повідомити про це іншу сторону у письмовій формі за 1 місяць до запланованого розірвання та виконати покладені на неї цим Договором зобов`язання по день фактичної здачі приміщення Орендарю.

Згідно п. 6.5. Договору суборенди, даний Договір вважається розірваний з моменту підписання додаткової угоди та акту прийому-передачі.

ФОП ОСОБА_2 звернувся до ФОП ОСОБА_3 із заявою від 30.12.2017 року, в якій повідомив останнього, що у зв`язку із змінами напряму підприємницької діяльності потреба у користуванні орендованим нежитловим приміщенням, яке розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 22 кв.м., відпала, у зв`язку з чим просив внести відповідні зміни до Договору суборенди (а.с. 18).

В свою чергу, ФОП ОСОБА_3 у своєму листі-відповіді на вищевказану заяву відповідача зазначив, що дана заява ним була отримана 03.02.2018 року. У даному листі ФОП ОСОБА_3 також повідомив, що орендоване ФОП ОСОБА_2 приміщення необхідно повернути в стані, не гіршому його стану на момент передачі в суборенду з урахуванням нормального зносу та сплати усіх платежів в повному обсязі (а.с. 19).

Судом також встановлено, що ФОП ОСОБА_2 фактично звільнив нежитлове приміщення, яке розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1 , площею 22 кв.м., з 10.01.2018 року.

04.03.2019 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 уклали Договір про відступлення права вимоги № 2, відповідно до якого позивач набула право вимоги у зобов`язаннях за Договором суборенди нежитлового приміщення № 01/02 від 01.02.2017 року з додатками до нього (а.с. 6).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ст. 793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Статтею 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

З урахуванням наведеного, встановивши, що відповідно до умов п. 6.3 Договору суборенди нежитлового приміщення № 01/02, укладеного 01.02.2017 року цей договір між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 розірвано 03.03.2018 року, а звільнено фактично приміщення 10.01.2018 та, що існує заборгованість в частині сплати коштів за оренду нежитлового приміщення в розмірі 5412 грн., та які складаються з: 880 грн. заборгованості по оренді та 652 грн. по комунальних послугах за січень 2018 року; 3520 грн. заборгованості по оренді за лютий 2018 року; 340 грн. заборгованості по оренді за 01-03 березня 2018 року прийшов до правильного висновку про необхідність стягнення заборгованості.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, з урахуванням обсягу задоволених судом вимог позивачки щодо стягнення основної суми боргу в розмірі 5412 грн., суд прийшов до правильного висновку про необхідність стягнути з ФОП ОСОБА_2 на користь позивача 155 грн. 3 % річних та 464,78 грн. інфляційних втрат.

Посилання в апеляційній скарзі позивача на те, що акт здачі-приймання спірного об`єкту в оренду не складався і вказаний об`єкт за ним не здавався орендодавцю, на правильність висновків суду не впливають, зважаючи на те, що відповідачем було належним чином повідомлено про розірвання договору суборенди та про необхідність повернути орендоване майно за актом приймання-передачі (повернення) орендованого майна(а.с. 18, 21) та те, що орендар ОСОБА_1 в березні 2018 року здала в оренду дане приміщення іншій юридичній особі. Крім того, матеріали справи не містять жодного підписаного акта прийому-передачі приміщення від суборендаря до орендаря.

Доводи апеляційної скарги позивача, про необхідність стягнення з відповідача неустойки в подвійному розмірі орендної плати, не заслуговують на увагу, оскільки як встановлено судом, відповідачем фактично звільнено приміщення 10.01.2018 року та вже у березні передано позивачем в оренду іншій особі, а відповідач вчинив передбачені умовами договору дії для повідомлення орендаря про припинення дії Договору суборенди, оскільки в листах неодноразово висловлював та доводив до відома орендодавця свою позицію щодо небажання продовжувати у подальшому правовідносини за договором оренди (найму) частини нежитлового приміщення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про зменшення розміру стягнутих з нього судових витрат на правничу допомогу заслуговують на увагу з огляду на таке.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу належить довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги.

З наданого представником позивача адвокатом Вінцюк Ю.Б. акту № 30/09 здачі-приймання робіт (наданих послуг), на виконання Договору про надання правничої допомоги від 23.04.2019 року в межах судової справи № 161/4704/19 встановлено, що адвокатом надано юридичні послуги, загальна вартість яких склала 8500, а саме: підготовка позовної заяви 2500 грн., підготовка заяви про забезпечення позову 1000 грн., представництво інтересів позивача в судових засіданнях 3500 грн., підготовка відповіді на відзив 1000 грн. (а.с. 118).

Факт сплати ОСОБА_1 коштів в розмірі 8500 грн. підтверджується відповідною квитанцією до прибуткового касового ордера № 10 від 30.09.2019 року (а.с. 119).

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом при вирішенні питання стягнення витрат на правничу допомогу було обґрунтовано та правомірно оцінено витрати позивача з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів на підтвердження фактичних витрат позивача на послуги адвоката, проте в порушення вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України помилково повністю стягнено ці витрати з відповідача при частковому задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, позивач просив стягнути з відповідача на його користь кошти в загальному розмірі 21 429,93 грн.

Фактично рішенням було стягнуто з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 кошти в сумі 6031,78 грн.

Отже, суд задовольнив позовні вимоги частково, тому витрати на професійну правничу допомогу потрібно розподілити пропорційно розміру задоволених позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача 2392,75 грн.(28,15% задоволено позовні вимоги) витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача задовольнити, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2019 року в частині стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу змінити, в решті рішення залишити без змін.

Що стосується клопотання позивача про стягнення з відповідача в користь позивача додаткових витрат на правову допомогу, понесених позивачем у звязку з поданням апеляційної скарги на рішення суду та відзиву на апеляційну скаргу, то таке клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові на позивача.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги позивача та залишенні без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , витрати на правничу допомогу покладаються на позивача.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 вересня 2019 року в даній справі змінити в частині визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, виклавши третій абзац резолютивної частини судового рішення в такій редакції:

«Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2392 (дві тисячі триста дев`яносто дві) гривні 75 копійок».

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді