Справа № 522/7714/19
Провадження № 2/522/5761/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л.М.,

за участі секретарі судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні,

ВСТАНОВИВ:

07 травня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що 113/1000 частин квартири АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності. З 06.10.1995 року відповідачка, яка є її донькою зареєстрована в зазначеній квартирі. В 2014 році ОСОБА_2 , забравши свої речі з квартири, переїхала проживати до ОСОБА_3 в Росію, з яким перебувала в фактичних шлюбних відносинах та проживала в різних містах. Факт не проживання відповідачки у квартирі засвідчує відповідний акт від 23 квітня 2019 року. Реєстрація місця проживання відповідачки у вказаному житлі створює для неї перешкоди у вільному користування майном, оскільки вимушена нести додаткові витрати, пов`язані зі сплатою комунальних послуг, які нараховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Крім того, у зв`язку з необхідністю продовжити лікування після отриманих травм після ДТП у неї виникла необхідність відчуження зазначеної частки квартири. В теперішній час ця нерухомість виставлена на продаж через агенцію нерухомості «Слон», де її попередили що, вона як відчужувач зобов`язана буде повідомити набувачів (покупців) про відповідний факти реєстрації, що може спровокувати відмову потенційних покупців від придбання майна, обмеженого правами третіх осіб.

Провадження у справі відкрито 17 травня 2019 року та встановлений загальний порядок розгляду справи. Відповідач відзив на позов не надавала.

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

06 серпня 2019 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 від 12.07.2019 року, яка була відправлена поштою із Російської Федерації (адреса відправника АДРЕСА_2). Зазначає, що дійсно підтверджує факт, що вона в 2014 році, зібравши свої речі з квартири, переїхала проживати в Росію. Позовні вимоги визнає та просить розглянути справу та задовольнити позов. Справу просить розглянути за ії відсутності.

22 серпня 2019 року до суду надійшла заява позивачки про розгляд справи за ії відсутністю, позов просить задовольнити.

Відповідно до ст.200 ЦПК України у разі визнання позову можливо ухвалення судового рішення в підготовчому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, на підставі наявних у матеріалах справи доказів, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наданих суду доказів, 113/1000 частин квартири АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 9007 від 17.08.1995 року, зареєстрованого на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації угод з нерухомістю за №9007 від 17.08.1995 року та зареєстрованого 28.08.1995 року в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості в книзі 128 пр., на стор.13, під реєстровим № 45.

З 06.10.1995 року відповідачка ОСОБА_2 , донька позивачки та інша донька ОСОБА_4 зареєстровані в цій квартирі, пізніше з 25.11.2015 року зареєстрований онук ОСОБА_5 2011 року народження, про що свідчить довідка ДП ЖУФ «Ренесанс» ЛТД -92 від 22.04.2019 року за №285.

Факт родинних відносин між учасниками справи підтверджений матеріалами справи. Так, в свідоцтві серії НОМЕР_1 , видане 17.03.1992 року Іллічівським відділом ЗАГСу м.Одеси про народження ОСОБА_2 в графі мати зазначена ОСОБА_1 .

В 2014 році ОСОБА_2 забрала свої речі із квартири АДРЕСА_1 та переїхала проживати до Російської Федерації, що підтверджено відповідачкою в своїй заяві на адресу суду від 12.07.2019 року та в акті про ії непроживання від 23 квітня 2019 року.

Реєстрація місця проживання відповідачки у вказаному житловому приміщені створює для позивачки перешкоди у вільному користуванні майном, оскільки вимушена нести додаткові витрати, пов`язані зі сплатою комунальних послуг, які нараховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування жилим приміщенням (про позбавлення права користування жилим приміщенням).

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Судом встановлено, що на даний час, реєстрація відповідачки за вказаною адресою перешкоджає позивачці повністю реалізувати своє право власності на належне на праві приватної власності майно, а саме частку квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю.

Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за свою волею, незалежно від волі інших осіб.

Положення статті 317 Цивільного кодексу України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України та 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або квартири, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, реєстрація відповідача в квартирі, яка є приватною власністю позивачки, створює перешкоди у користуванні останньою своїм майном, що є прямим порушенням статті 319 Цивільного кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 316, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 141, 200, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право проживання в житловому приміщенні задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 серпня 2019 року.

Суддя Л. М. Чернявська

22.08.19