Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 488/2653/16-ц

провадження № 61-41234св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року у складі судді: Селіщевої Л. І. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року у складі колегії суддів: Лисенка П. П., Базовкіної Т. М., Крамаренко Т. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року керівник Миколаївської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся із позовом до ОСОБА_1 витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 жовтня 2009 року пунктом 57 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 38/30 ОСОБА_2 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 1 000 кв. м, за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

25 червня 2010 року пунктами 35 та 35.2 розділу 4 рішення Миколаївської міськради № 47/51 було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 1 000 кв. м за рахунок земель ДП «Миколаївське лісове господарство», для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд по АДРЕСА_2 .

На підставі вказаних рішень Глєбова А. В. отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 904552 від 19 серпня 2010 року, з кадастровим номером :05:001:0075.

01 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір № 2191 купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, згідно якого остання стала власником цієї земельної ділянки, та отримала державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 611627 від 22 грудня 2010 року.

17 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір № 1654 купівлі-продажу, згідно якого останній став власником спірної земельної ділянки. На підставі цього договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 7375832 про право власності ОСОБА_1 на дану земельну ділянку.

У жовтні 2014 року прокуратура Корабельного району м. Миколаєва звернулась із позовом про скасування вказаних рішень міськради, визнання недійсними правовстановлюючих документів та витребування земельної ділянки.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2014 року були вжиті заходи забезпечення позову, зокрема, накладено арешт на спірну земельну ділянку та заборонено ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам вчиняти будь-які дії із земельною ділянкою, у тому числі укладати правочини щодо спірної земельної ділянки.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року, яке ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2015 року залишено без змін, позов прокурора був задоволений у повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 17 лютого 2016 року рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року та ухвала Апеляційного суду Миколаївської області від 10 вересня 2015 року залишені без змін.

Прокурор вказував, що спірна земельна ділянка, яка є державною власністю, була відчужена особою, яка не мала права її відчужувати, а тому її необхідно витребувати у ОСОБА_1 та передати у власність держави.

Прокурор просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 1 000 кв. м по АДРЕСА_2 , з кадастровим номером :05:001:0075 та передати її у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року, позов задоволено. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 1 000 кв. м з кадастровим номером :05:001:0075, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 не мала права відчужувати спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , оскільки набула право власності на неї незаконно. Вона протиправно відчужила спірну земельну ділянку відповідачеві, у зв`язку з чим її необхідно повернути у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що оскільки спірна земельна ділянка вибула з державної власності за рішенням органу, який не мав відповідних повноважень, та всупереч встановленому законом порядку, що порушило право власності українського народу та інтереси суспільства, дії держави, в інтересах якої і заявлено позов, відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Аргументи учасників справи

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про задоволення позову. При цьому посилається на порушення судами норм процесуального та матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що прокурор неправильно визначив орган, уповноважений державою розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки повноваженнями розпоряджатися спірною земельною ділянкою наділена не Миколаївська обласна державна адміністрація, а КМ України. Суди неправильно застосували статтю 388 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 є добросовісним набувачем земельної ділянки. При задоволенні позову суди не врахували вимоги статі 1 Першого протоколу Конвенції і практику ЄСПЛ щодо застосування цієї статті, оскільки витребування спірної земельної ділянки є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 687/379/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 911/360/17.

Проте при вирішенні спору суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову керівником Миколаївської місцевої прокуратури № 2.Зокрема, не з`ясували чи Миколаївська обласна державна адміністрація не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржені рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року скасувати.

Передати справу № 488/2653/16-ц на новий розгляд до суду першої інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2018 року та постанова апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков