Справа № 569/671/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - Тимощука О.Я.

при секретарі Рибачик О.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Овдійчук О.О.,

представника відповідача адвоката Хильчук К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 14 лютого 2009 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Млинівського районного управління юстиції Рівненської області зроблено актовий запис за №08. В період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, в 2014 році за спільні кошти подружжя придбало у забудовника трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 м.кв. Просила здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 а, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах по Ѕ частині кожному; визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому позовні вимоги позивачем неодноразово змінювалися.

19 березня 2019 року позивачем було подано через канцелярію суду заяву в порядку ст. 49 ЦПК України, відповідно до якої ОСОБА_1 просила визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109, 7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; 56,14% від автомобіля DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску; мінітрактор DongFeng DF-244, номерний знак НОМЕР_2 ; причіп НОМЕР_3 8304, який був придбаний 20.07.2013 року; поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши ОСОБА_1 у особисту приватну власність ѕ (три четвертих) частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01; виділити ОСОБА_1 у натурі в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, наступні приміщення: кімнату, житловою площею 20,2 кв.м., яка позначена під №7 у Технічному паспорті, кімнату, житловою площею 15,0 кв.м., яка позначена під №8 у Технічному паспорті, з лоджією, площею 1,7 кв.м., коридор, площею 20,8 кв.м., який позначений під №5 у Технічному паспорті, санвузол, площею 4,3 кв.м., який позначений під №6 у Технічному паспорті; відповідачу ОСОБА_2 виділити в натурі кімнату, житловою площею 18,6 кв.м., яка позначена під №2 у Технічному паспорті; залишити в спільному користуванні кухню, площею 10,3 кв.м., яка позначена під №3 у Технічному паспорті, з лоджією, площею 1,7 кв.м., санвузол, площею 4,8 кв.м., який позначений під №4 у Технічному паспорті, коридор, площею 12,3 кв.м., який позначений під №1 у Технічному паспорті.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задоволити.

В судовому засіданні пояснили, що за період шлюбу ОСОБА_1 та відповідачем було придбане наступне майно: трьохкімнатна квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109, 7 кв.м., вартістю 405 890,00 грн.; автомобіль DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску. Вказаний автомобіль був придбаний відповідачем до укладення шлюбу 18.11.2008 року в кредит на суму 59273,00 грн. Проте до дати укладення шлюбу 14.02.2009 року відповідачем було сплачено лише суму в розмірі 26 000,00 грн., що складає 43,86% від вартості автомобіля. Отже, 56,14% вартості автомобіля сплачено за рахунок спільних сумісних коштів подружжя, а тому в цій частині (56,14%) автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, середньою ринковою вартістю 107590,00 грн. Із вказаної суми вартості автомобіля 56,14%, тобто 53795,00 грн. є спільною сумісною власністю подружжя; мінітрактор DongFeng DF-244, номерний знак НОМЕР_2 , який був придбаний 25.01.2011 року, середньою ринковою вартістю 67080,00 грн.; причіп ПГМФ 8304, який був придбаний 20.07.2013 року, середньою ринковою вартістю 5253,00 грн.

Тому загальна вартість спільного майна подружжя становить 532 018,00 грн.

Оскільки вище перелічене майно придбане позивачем та відповідачем у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то таке майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу як спільне майно подружжя.

Вважають, що частка позивача у спільному майні подружжя становитиме: Ѕ частини трьохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109, 7 кв.м., вартістю 202945,00 грн; Ѕ від 43,86% автомобіля DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 30 200,51 грн.; Ѕ мінітрактора DongFeng DF-244, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 33540,00 грн.; Ѕ причіпа ПГМФ 8304, який був придбаний 20.07.2013 року, вартістю 2626,50 грн.

Покликаються на те, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Вважають, що оскільки автомобіль, мінітрактор та причіп є спільною сумісною власністю подружжя, а в натурі не можливо розподілити навпіл без втрати їх цільового призначення, і місце знаходження такого майна на сьогоднішній день позивачу не відоме, то в даному випадку необхідно збільшити її частку у квартирі на частку у вартості автомобіля, мінітрактора та напівпричіпа, тобто на суму 66 367,01 грн.

Таким чином, частка квартири, яка підлягає виділенню їй у власність в результаті поділу майна подружжя становитиме 66,35%.

ОСОБА_1 також покликається на те, що відповідно до ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Вказують також на те, що у спірній квартирі АДРЕСА_1 вона постійно проживає з двома неповнолітніми синами, будь-якого іншого житла в них немає. Їй доводиться самостійно оплачувати комунальні послуги. При цьому на оплату вартості комунальних послуг їй доводиться витрачати значну частину свого заробітку, по вині колишнього чоловіка вона не може оформити субсидію, а ОСОБА_2 нерегулярно сплачував аліменти, у зв`язку з чим протягом тривалого часу існувала і заборгованість по сплаті аліментів. Тому позивач вважає, що у звязку із цим її із синами частка у квартирі підлягає збільшенню до ѕ частин. Покликається також на ч. 2 ст. 50 ЖК України, відповідно до якої при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

З огляду на вище вказані обставини суд має можливість збільшити її частку у спільній сумісній власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109, 7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, до ѕ частки квартири, що становитиме 57,22% від загальної вартості спільного майна подружжя, що підлягає поділу, виділивши синам та їй окремі кімнати.

Відповідач та його представник позов не визнали в повному обсязі з мотивів наведених у запереченнях проти позову та відзивах. Додатково в судовому засіданні надали пояснення, що спірна квартира хоч і купувалася в період шлюбу, проте за 62,8% коштів, які належали відповідачу на праві особистої приватної власності і за 37,2% коштів, які належали на праві спільної сумісної власності подружжя. Зазначають також про те, що розмір доходів, отриманих у шлюбі в період з дати реєстрації шлюбу (14 лютого 2009 року) по дати внесення платежів на купівлю квартири (05 червня 2014 року та 02 липня 2014 року) не співпадає із вартістю придбаної квартири, що доводить відсутність спільних коштів подружжя на придбання вказаної квартири. Також вказують на те, що транспортні засоби були відчужені у період шлюбу, а тому поділу не підлягають.

Заслухавши думку позивача, відповідача та їх представників, заслухавши в судовому засіданні свідків та дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 14 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Млинівського районного управління юстиції Рівненської області зроблено актовий запис за №08.

У шлюбі в них народилося двоє синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

14 грудня 2016 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/12170/16-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, а дітей залишено на виховання з матірю. Вказане рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14.12.2016 року залишено без змін в цій частині рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 15.02.2017 року.

Із матеріалів справи вбачається, що за період шлюбу позивачем та відповідачем було придбане рухоме та нерухоме майно.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №68771817 від 22.09.2016 (т. 1 а.с. 4) квартира об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, була зареєстрована 28.08.2014 року державним реєстратором Рівненського міського управління юстиції Желязковою Міленою за ОСОБА_2 , про що 02.09.2014 року державним реєстратором Рівненського міського управління юстиції Желязковою М.Ж. було видано йому Свідоцтво про право власності серія та номер 26293006.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції станом на 28.08.2014 року, Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна.

Відповідно до п. 50 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року, в редакції, що діяла станом на 28.08.2014 року, у разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, у результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу заінтересованою особою є інвестор (особа, що придбала майнові права), член відповідного кооперативу.

Для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва на новозбудований або реконструйований об`єкт нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, заявник подає: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за нею об`єкта будівництва, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо). У разі придбання майнових прав на об`єкт нерухомості документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою об`єкта будівництва, є договір купівлі-продажу майнових прав.

Із матеріалів справи вбачається, що 08 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рівнепромекобуд» (Первинний власник) та ОСОБА_2 (Новий власник) було укладено Договір відчуження майнових прав на об`єкт житлового призначення, відповідно до п.1.1 якого Первинний власник передає у власність Новому власнику майнові права на дворівневу трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_4 першої АДРЕСА_5 , а новий власник приймає майнові права на вказану квартиру.

Згідно з п.п. 1.2, 1.3 Договору відчуження майнових прав на об`єкт житлового призначення від 08.08.2012 року, загальна вартість майнових прав на квартиру, що передаються за цим Договором, становить 405890,00 (чотириста п`ять тисяч вісімсот дев`яносто гривень 00 копійок) гривень. Новий власник зобовязується сплатити Первинному власнику загальну вартість майнових прав на квартиру, що передаються за цим Договором, визначену в п. 1.2 цього Договору, до 15 липня 2014 року.

Відповідно до п.п. 1.4, 1.5 Договору відчуження майнових прав на об`єкт житлового призначення від 08.08.2012 року, фактично квартира передається Первинним власником для Нового власника по Акту приймання-передачі квартири.

Судом встановлено, що 11 липня 2014 року між ТОВ «Рівнепроекобуд» та ОСОБА_2 було підписано Акт приймання-передачі дворівневої трьохкімнатної квартири АДРЕСА_6 . Цим актом також визначено, що вартiсть квартири складає 405 890,00 (чотириста п`ять тисяч вісімсот дев`яносто гривень 00 копійок) гривень.

З матеріалів справи також вбачається, що оплату вартості квартири було здійснено частинами: 05 червня 2014 року в сумі 151 000,00 гривень (платіжне доручення №1 від 05.06.2014 року) та 02 липня 2014 року в сумі 254890,00 гривень (платіжне доручення №2 від 02.07.2014 року) (т. 1 а.с. 59).

Також із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що ОСОБА_1 у 2014 році до моменту оплати вартості квартири за Договором відчуження майнових прав на об`єкт житлового призначення від 08.08.2012 року було знято з депозитних рахунків суму, що становить 13776,34 дол. США та 2018,03 гривень у банківських установах: у ПАТ КБ «Приватбанк» у сумі 4348,86 доларів США та у сумі 2018,03 грн.; у АТ «Дельта Банк» у сумі 9427,48 дол. США.

Допитана в якості свідка, за її згодою, позивач ОСОБА_1 в суді також пояснила, що дійсно вона мала відкриті депозитні рахунки в банківських установах в тому числі і на грошові кошти, які вона мала до шлюбу. Такі грошові кошти були зняті з депозитних рахунків та були витрачені на оплату квартири. Свідок також зазначила, що під час декретної відпустки вона разом із чоловіком обробляли паї у Млинівському районі, продавали вирощену продукцію і таким чином збирали кошти на придбання квартири та її подальший ремонт, оскільки була придбана лише коробка без внутрішніх робіт. Разом з чоловіком мали перепійні кошти з весілля, які також витратили на придбання квартири.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що позивач та відповідач купили квартиру спільно. Перед купівлею квартири свідок дала їм 22000,00 доларів США. А тепер Наташа ніби гола і боса. Ту квартиру Вітя перетворив на руїну. Вони разом робили ремонт. Ми тоже давали гроші на ремонт. Він ( ОСОБА_2 ) її морально вбиває: ти тут ніхто, це моя квартира, я що хочу те і роблю. Він п`є тиждень, дві неділі може пити. Він не звертає увагу на дітей. Вона постійно працювала в тому Млинові. Ми вдома теж тримали паї, якусь копійку мали і давали їм. Він перед весіллям взяв кредит на машину і кредит вони платили спільно. А потім він попродавав все без неї, продав весь інвентар. Вона і декретні получила, і весільні положили 5000,00 доларів. І виходить, що вона гола була. На питання представника позивача, чи була ОСОБА_6 з чоловіком ОСОБА_7 , коли свідок давала їй гроші в сумі 22000,00 доларів США, свідок повідомила, що вони були удвох, коли я давала гроші.

Свідок ОСОБА_8 , допитаний в судовому засіданні пояснив, що я тато ОСОБА_6 . Ми туди вложили так само гроші. Вони мали 5000,00 доларів перепійних грошей. Ми дали приблизно 22000,00 доларів, я з дружиною. Ми теж збирали, трудились, мали більше 2 га землі. Зять трудився. Зять з дочкою купили техніку, трактор, інвентар. Ми зі своєї сторони допомагали. Допомагали їм і на землі поратись. Коли вона (дочка) була в декреті то все працювала. З перепійних грошей вони теж сплачували кредит за машину. І двері ми їм купили в квартиру, бо була куплена тільки коробка. Зараз одна ненависть як у фільмі « ОСОБА_9 Ізаура». Він два роки не платить комунальні послуги. Наташа половину платить, а він ні. І погрожує, що прийдуть і все відключать.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що купили ми квартиру, я працювала на державній роботі 27 років. Як син і рішили купити йому квартиру. Позичили 1000 доларів і купили ту квартиру. Купили стіл, крісла, а далі він все сам придбав. Потім вже женився, прийшла невістка і сказала, що мала квартира. Я пенсію получала в Ощадбанку. Вона заставила мене виписатися. Я виписалась. І я квартиру цю продала, взяли гроші і всі гроші я тільки бачила. Я подарила ті всі гроші синові, щоб він придбав квартиру. На питання представника позивача, чи була присутня невістка, коли давалися грошові кошти сину, повідомила, що ні. На запитання представника позивача про те, чи повідомляла свідок невістку про те, що дала сину грошові кошти на придбання квартири, свідок повідомила, що ні і чому вона повинна була повідомляти. На запитання представника позивача про те, чи робила вона добудову до свого будинку у Млинові та капітальний ремонт цього будинку після того як продала квартиру і за рахунок яких коштів, свідок вказала, що це не має значення.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказане також визначено у ч. 3 ст. 368 ЦК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Враховуючи вище викладене та проаналізувавши усні та письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що трьохкімнатна квартира об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

При цьому суд критично оцінює твердження відповідача та його представника про те, що спірна квартира хоч і купувалася в період шлюбу, проте за 62,8% коштів, які належали відповідачу на праві особистої приватної власності і за 37,2% коштів як належали на праві спільної сумісної власності подружжя, тому поділу навпіл підлягає тільки 37,2% квартири, в результаті чого позивач претендує лише на 18,6% квартири.

Суд при цьому відзначає, що ст. 57 СК України визначено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Проаналізувавши всі докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження набуття ним частини квартири у особисту приватну власність, як-от, наприклад, договорів банківського вкладу (рахунку), які були відкриті до укладення шлюбу та припинені у період придбання квартири та в яких сумах, отримання премій та винагород за особисті заслуги, відшкодування страхових виплат, моральної шкоди тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 СК України якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Більше того, суд відзначає, що і сторонами і свідками в судовому засіданні підтверджено той факт, що було придбано лише коробку квартири, а ремонтні роботи проводилися спільно позивачем та відповідачем, в чому їм допомагали батьки з обох сторін. Стан квартири у момент її набуття у власність описано у акті приймання-передачі квартири від 11.07.2014 року, відповідно до якого стіни - штукатурка (крім санвузлів та ванних кімнат); стеля - плити перекриття із вирівняними швами; підлога холу (коридору) та кімнат - цементна стяжка; підлога ванної кімнати та туалету - цементна стяжка не виконується; сантехприлади - не встановлюється і не комплектується; столярка внутрішня - не встановлюється і не комплектується; системи водопостачання - монтаж стояків з приладами обліку; системи внутрішнього газопостачання - монтаж стояків з приладами обліку; каналізація - монтаж стояків; електрозабезпечення - розведена мідна електропроводка без встановлення освітлювальної арматури з приладами обліку, у зв`язку з чим на думку суду, необхідно було провести значний об`єм ремонтних робіт для приведення такої квартири у нормальний житловий стан.

Суд критично оцінює свідчення свідка ОСОБА_10 , яка є матір`ю відповідача та яка свідчила про те, що вона продала квартиру, а кошти від продажу передала синові, оскільки на запитання представника позивача про те, чи повідомляла свідок невістку про те, що дала сину грошові кошти на придбання квартири, свідок повідомила, що ні і чому вона повинна була повідомляти; на запитання представника позивача про те, чи робила вона добудову до свого будинку у Млинові та капітальний ремонт цього будинку після того як продала квартиру і за рахунок яких коштів, свідок вказала, що це не має значення.

Отже, суд приходить до висновку, що трьохкімнатна квартира, загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, вартістю 405 890,00 гривень, набута подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у спільну сумісну власність в рівних частках.

Судом також встановлено, що 31 жовтня 2008 року між ТОВ «СЛАВЕКС-АВТО» та ОСОБА_7 було укладено Договір №СА-515-К купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки Dacia Logan 1.4і (75 к.с.), кузов № НОМЕР_4 , вартістю 59 273 гривень. Згідно з п. 3.1 Договору №СА-515-К купівлі-продажу транспортного засобу від 31.10.2008 року покупець зобов`язується провести оплату за даним Договором у 2 етапи. 1 етап, у касу продавця покупець сплачує суму 33273 грн. 00 коп. Право власності на товар, що купується по даному Договору, переходить Покупцю сплати Продавцю суми 33273 грн. 00 коп. з моменту виконання договору і при одержанні від банку повідомлення про згоду надати кредит для остаточного розрахунку перед продавцем за обраний товар.

Відповідно до Довідки вих. №988 від 06.10.2009 р. ЦВ ФВД АТ «Індекс-банк» в м. Рівне повідомляє, що 09 вересня 2009 року клієнт, ОСОБА_2 , здійснив повне погашення заборгованості згідно кредитного договору №453 від 18.11.2008 року. Кредитна заборгованість ОСОБА_2 перед ЦВ ФВД АТ «Індекс-банк» в м. Рівне відсутня.

Згідно із листом №31/17/5641-3072 від 05.07.2017 року ТСЦ 5641, зареєстровано транспортний засіб DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , номер двигуна НОМЕР_5 , обєм двигуна 1390 см. куб.: 31.10.2008 року Рівненським ВРЕР ДАІ УМВС в Рівненській області за ОСОБА_7 , 1976 р.н., РНОКПП НОМЕР_6 , жителя АДРЕСА_2 , придбаний у торгівельної організації у розстрочку.

24 березня 2016 р. даний транспортний засіб перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу на гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , жителя АДРЕСА_7 . Вказане також підтверджується Договором купівлі-продажу транспортного засобу №00204/02/5641/2016 від 24.03.2016 року.

Отже, із вказаного вбачається, що транспортний засіб DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 частково (56,14%) був набутий відповідачем ОСОБА_7 до шлюбу у звязку із частковою сплатою коштів за його придбання в сумі 33273,00 грн., а частково (43,84%) у звязку із сплатою коштів у сумі 26000,00 грн. у період шлюбу 09.09.2009 року набутий подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у спільну сумісну власність.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС.

Верховний Суд України у постанові від 06.02.2018 року у справі № 35/9895/15-ц зазначає, що автомобіль придбаний у шлюбі навіть і за кредитні кошти є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу.

Верховний Суд у складі колегії суддів другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09.01.2019 року у справі №643/4589/15-ц зазначає, що тлумачення ст.61 СК свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У постанові Великої палати ВС від 21.11.2018 у справі №372/504/17, в постанові ВС у складі колегії суддів другої судової палати КЦС від 12.12.2018 у справі №607/4701/13-ц та у постанові ВС у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 3.10.2018 у справі №127/7029/15-ц зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого та у зв`язку із цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Тому позивач управі вимагати стягнення з відповідача 1/2 частини вартості спірного автомобіля, а не стягнення грошової компенсації виплаченого кредиту, оскільки поділу підлягає майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, або ж кошти, які були отримані в результаті відчуження майна без згоди іншого співвласника, а не кошти, за які подружжям було набуте спільне майно в період шлюбу.

Верховний Суд у справі № 755/20923/14-ц від 03 травня 2018 року також зазначив, що «при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна."

Аналогічної позиції дотримувався також Верховний Суд України у справі № 6-3058цс16, у справі №6-1587цс16.

Також ВСУ у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-486цс16 вказує, що вартість спільного майна відчуженого одним із подружжя без згоди іншого враховується при поділі всього спільного майна та визначенні особистих частин.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, Договору купівлі-продажу транспортного засобу №00204/02/5641/2016 від 24.03.2016 року, відповідач ОСОБА_2 24.03.2016 року транспортний засіб DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 , відчужив без відома та згоди позивача на користь свого батька ОСОБА_11 , незважаючи на те, що 43,84% вказаного транспортного засобу є спільною сумісною власністю подружжя. Доказів з приводу того, що кошти від такого відчуження були витрачені на потреби сім`ї відповідач не надав.

Також оскільки відповідач не надав вказаний транспортний засіб для проведення його оцінки, то згідно із висновком експерта №171110/1 судової автотоварознавчої експертизи від 05.05.2018 року середня ринкова вартість автомобіля DACIA LOGAN, 2008 року випуску,становить 107590,00 грн. Відповідно, суд приходить до висновку, що із вказаної суми вартості автомобіля 43,84%, тобто 47167,46 грн. є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до положень СК України.

Згідно із листом №31/17/5641-3072 від 05.07.2017 року ТСЦ 5641 за ОСОБА_7 20.07.2013 року був зареєстрований причіп ПГМФ 8304, номерний знак НОМЕР_8 , який в даному випадку є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте, як встановлено судом, 20 липня 2017 року зазначений причіп був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу - на гр. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як вбачається із Договору комісії №350/12 від 20.12.2016 року та Договору купівлі-продажу транспортного засобу №350/12 від 20.12.2016 року та встановлено судом позивач ОСОБА_6 будь-якої згоди на відчуження причіпу ПГМФ 8304, номерний знак НОМЕР_8 не надавала. Доказів з приводу того, що кошти від такого відчуження були витрачені на потреби сім`ї відповідач не надав.

Оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідач не надав вказаний причіп для проведення його оцінки, то згідно із висновком експерта №171110/1 судової автотоварознавчої експертизи від 05.05.2018 року середня ринкова вартість причіпу ПГМФ 8304, 2013 року випуску, становить 5253,00 грн. Відповідно, суд приходить до висновку, що вказана сума вартості причепу, тобто 5253,00 грн. є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до положень СК України.

Із матеріалів справи вбачається, що 25 січня 2011 року за ОСОБА_7 було зареєстровано мінітрактор DongFeng DF-244, номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно із листом №01-09/2320 від 29.06.2017 року Головне управління Держпродспоживслужби в Рівненській області надало інформацію, що відповідно даних інформаційної системи «АгроТех» ОСОБА_7 мінітрактор DongFeng DF-244, 2010 року випуску, заводський номер НОМЕР_9 , зареєстрований 25.01.2011, номерний знак НОМЕР_2 , був знятий з обліку 23.09.2016 року.

Оскільки відповідач не надав вказаний мінітрактор для проведення його оцінки, то згідно із висновком експерта №171110/1 судової автотоварознавчої експертизи від 05.05.2018 року середня ринкова вартість мінітрактора DongFeng DF-244, 2010 року випуску, становить 67080,00 грн. Відповідно, суд приходить до висновку, що оскільки мінітрактор був придбаний за час шлюбу позивача та відповіача, то вказана сума вартості мінітрактора, тобто 67080,00 грн. є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу відповідно до положень СК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до складу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , що подлягає поділу, належить наступне майно: трьохкімнатна квартира - об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, вартістю 405890,00 гривень; 43,84% автомобіля DACIA LOGAN, 2008 року випуску, на суму 47167,46 грн.; причіп ПГМФ 8304, 2013 року випуску, вартістю 5253,00 грн.; мінітрактор DongFeng DF-244, 2010 року випуску, вартістю 67080,00 грн., всього майна на загальну суму 525390,46 гривень.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Суд при цьому приходить до висновку, що ОСОБА_6 належить наступна частка у спільній сумісній власності подружжя у рухомому майні: 1/2 частина 43,84% автомобіля DACIA LOGAN, 2008 року випуску, що в сумі становить 23583,73 грн.; 1/2 причіпу ПГМФ 8304, 2013 року випуску, що в сумі становить 2626,50 грн.; 1/2 частина мінітрактора DongFeng DF-244, 2010 року випуску, що в сумі становить 33540,00 грн., всього рухомого майна на загальну суму 59750,23 грн.

Частка ОСОБА_6 у спільній сумісній власності подружжя у нерухомому майні становить 1/2 частину трьохкімнатної квартири, загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , що в сумі становить 202945,00 гривень.

Суд при цьому зазначає, що враховуючи ту обставину, що вище згаданий автомобіль, мінітрактор та причіп є спільною сумісною власністю подружжя, а в натурі не можливо розподілити навпіл без втрати їх цільового призначення, відповідач відчужив вказане майно без згоди позивача на користь свого батька ОСОБА_11 на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї, чи не на її потреби, не надав таке майно для проведення його експертної оцінки, з метою приховати таке майно та його вартість при вирішенні питання про поділ майна подружжя, суд приходить до висновку про можливість збільшення частки позивача у квартирі на належну їй частку у вартості автомобіля, мінітрактора та напівпричіпа, за рахунок частки в квартирі відповідача, тобто на суму 59750,23 грн.

Таким чином, частка квартири, яка підлягає виділенню ОСОБА_6 у власність в результаті поділу майна подружжя становитиме: 64,72%, що складається із 50% частки квартири в сумі 202945,00 грн. та 14,72%. частки квартири за рахунок частки ОСОБА_2 у вартості квартири у співвідношенні до частки у вартості транспортних засобів, що належала ОСОБА_6 , в сумі 59750,23 грн.

Відповідно до ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11 роз`яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з чч.2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток, ураховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, а й випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК). Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Як встановлено судом, у спірній трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1 позивач постійно проживає з двома синами, один із яких досяг 10-річного віку, будь-якого іншого житла в їх немає. Для нормального фізичного та духовного розвитку двох дітей, відмінної статі від матері, необхідна окрема кімната, яку вони займають, на чому в судовому засіданні наполягав і сам відповідач.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 нерегулярно сплачує аліменти, у зв`язку з чим протягом тривалого часу існувала заборгованість по сплаті аліментів.

При цьому суд приходить до наступного висновку, що оскільки в результаті поділу майна подружжя частка ОСОБА_6 у трьохкімнатній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 , становитиме 64,72%, а при визначенні частки в нерухомому майні у розмірі 2/3 у відсотковому співвідношенні становитиме 66,66%, то суд з урахуванням обставин справи та наявних доказів, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, керуючись положеннми ч.ч. 2, 3 ст.70 СК України, вважає за можливе збільшити частку ОСОБА_6 на 1,94%, що становитиме 2/3 частки трьохкімнатної квартири.

Відповідно до ч.1 ст.364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Тому, з огляду на вище вказані обставини суд вважає, що найбільш доцільним, з урахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей, одному з яких виповнилося 10 років, відмінної статі від матері, є поділ квартири, загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, наступним чином:

-виділити ОСОБА_6 в користування кімнату, житловою площею 20,2 кв.м., яка позначена під №7 у Технічному паспорті, та суміжну кімнату, житловою площею 15,0 кв.м., яка позначена під №8 у Технічному паспорті, з лоджією, площею 1,7 кв.м., коридор, площею 20,8 кв.м., який позначений під №5 у Технічному паспорті;

-виділити ОСОБА_2 в користування кімнату, житловою площею 18,6 кв.м., яка позначена під №2 у Технічному паспорті;

-кухню, площею 10,3 кв.м., яка позначена під №3 у Технічному паспорті, з лоджією, площею 1,7 кв.м., санвузол, площею 4,8 кв.м., який позначений під №4 у Технічному паспорті, санвузол площею 4,3 кв.м., який позначений під №6 у Технічному паспорті, коридор, площею 12,3 кв.м., який позначений під №1 у Технічному паспорті - залишити в спільному користуванні.

Відповідно до вимог частини 5 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

До суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто, в контексті норми статті 4 Цивільного процесуального кодексу України має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту

Виходячи із вказаного, позивачем вірно було обрано спосіб захисту своїх прав. При цьому враховано також їх ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

Враховуючи вказане, суд не може погодитися із доводами відповідача та його представника про неможливість виділити в натурі в користування окремі приміщення у квартирі.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. ст. 77,78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд приходить до висновку, що відповідач не надав до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів на підтвердження набуття ОСОБА_6 меншої частки у спільному сумісному майні подружжя.

Таким чином суд, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 5760,00 грн., який у звязку із задоволення позовних вимог підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 наступне майно:

- трьохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109, 7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, вартістю 405890,00 гривень;

- 43,84% від автомобіля DACIA LOGAN, номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, вартістю 47167,46 гривень;

- мінітрактор DongFeng DF-244, номерний знак НОМЕР_2 , вартістю 67080,00 гривень;

- причіп ПГМФ 8304, який був придбаний 20.07.2013 року, вартістю 5 253,00 гривень.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 наступним чином:

-виділити ОСОБА_6 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_10 ) у особисту приватну власність 2/3 (дві третіх) частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01;

-виділити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 ) у особисту приватну власність 1/3 (одна третя) частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Виділити ОСОБА_6 у користування в натурі у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, наступні приміщення: кімнату, житловою площею 20,2 кв.м., яка позначена під №7 у Технічному паспорті, кімнату, житловою площею 15,0 кв.м., яка позначена під №8 у Технічному паспорті, з лоджією, площею 1,7 кв.м., коридор, площею 20,8 кв.м., який позначений під №5 у Технічному паспорті.

Виділити ОСОБА_2 у користування в натурі у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 109,7 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 кімнату, житловою площею 18,6 кв.м., яка позначена під №2 у Технічному паспорті.

Залишити в спільному користуванні ОСОБА_6 та ОСОБА_2 кухню, площею 10,3 кв.м., яка позначена під №3 у Технічному паспорті, з лоджією, площею 1,7 кв.м., санвузол, площею 4,8 кв.м., який позначений під №4 у Технічному паспорті, санвузол площею 4,3 кв.м., який позначений під №6 у Технічному паспорті, коридор, площею 12,3 кв.м., який позначений під №1 у Технічному паспорті.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 02 грудня 2019 року.

Суддя Рівненського

міського суду О.Я. Тимощук