Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 377/526/16-ц

провадження № 61-30564св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - акціонерний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Міщенко Наталія Вікторівна, Сокуренко НаталіяВікторівна,

відповідач - ОСОБА_7,

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «ПриватБанк» на рішення Славутицького міського суду Київської області в складі судді Малишенко Т. О. від 07 грудня 2016 рок та ухвалу апеляційного суду Київської області в складі колегії суддів Мережко М. В., Данілова О. М., Суханової Є. М. від 26 квітня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - АТ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_7 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг, у зв'язку із чим підписала заяву б/н від 11 жовтня 2011 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 5 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У зв'язку із порушенням зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості у відповідача станом 04 травня 2016 року існує заборгованість у розмірі 13 274,77 грн, з яких: 5 595,61 грн - тіло кредиту; 2 400,05 грн - нараховано відсотки за користування кредитом; 3 552,79 грн - нараховано пені; 1 000,00 грн - нараховано штрафів; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована складова); 608,32 грн - штраф (процентна складова); з них 382,00 грн - внесено коштів на погашення заборгованості з 01 червня 2015 року.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 07 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову в позові, виходив із того, що банком не надано доказів, які безспірно доводять, що користувач (відповідач) своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року апеляційного скаргу АТ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Славутицького міського суду Київської області від 07 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові, зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позову.

У червні 2017 року АТ «ПриватБанк» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Славутицького міського суду Київської області від 07 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідач у порушення умов кредитного договору, а також статей 509, 526, 1054 ЦК України зобов'язання за вказаним вище договором не виконав. При цьому, відповідачем ніяких дій з приводу несанкціонованого списання з її рахунку третіми особами не здійснювала і банк своєчасно про цю обставину не повідомляла. Предметом позову, який підлягає доказуванню є розмір заборгованості за кредитним договором, АТ «ПриватБанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором, відповідач, в свою чергу, не спростував докази надані банком щодо цього факту.

У жовтні 2017 року ОСОБА_7 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на вищевказану касаційну скаргу, у яких просила касаційну скаргу АТ «ПриватБанк» відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін. Указує на те, що кошти були списані внаслідок протиправних дій третіх осіб, після чого вона неодноразово про це повідомляла банк, але останнім ніяких дій не вчинено стосовно своєчасного запобігання та недопущення протиправних дій третіх осіб.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 11 жовтня 2011 року ОСОБА_7. підписала анкету-заяву, згідно умов якої банком було відкрито депозитний рахунок (сберкнижка) та отримала кредит у розмірі 5 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що 04 червня 2015 року з кредитної картки № НОМЕР_1 було здійснене списання грошових коштів у розмірі 5 157,47 грн.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що встановлено частиною другою статті 207 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених статтею 11 ЦК України, в тому числі з договорів та інших правочинів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Звертаючись до суду з указаним позовом, АТ «ПриватБанк» указувало на те, що відповідач не виконувала умови укладеного кредитного договору, а законні підстави для невиконання цього договору у відповідача відсутні.

У своїх запереченнях проти позову відповідач зазначала, що кошти були списані внаслідок протиправних дій третіх осіб. ОСОБА_7 зателефонувала на гарячу лінію 3700 та залишила запит під № 6534 у службі безпеки банку. 21 серпня 2015 року відповідач отримала лист від 30 липня 2015 року від АТ «ПриватБанк» про те, що по запиту № 6534 проводиться перевірка.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень пункту 2.1.1.9.5 Умов та Правил власник картки зобов'язується не повідомляти ПІН-код, постійний пароль, одноразові паролі та контрольну інформацію, не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідні заходи з метою запобігання втрати, пошкодження, крадіжки картки.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.20 Умов та правил надання банківських послуг клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Відповідно до пунктів 7,8,9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідальний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Оскільки позивачем у порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для покладення відповідальності за вказаний переказ на відповідача.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 07 грудня 2016 рок та ухвалу апеляційного суду Київської області від 26 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило