ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2019 року м. Кропивницький

справа № 405/1380/17

провадження № 22-ц/4809/1407/19

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Черненка В.В.

суддів: Авраменко Т.М., Суровицької Л.В.

секретар Гончар В.В.

учасники справи:

представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - Маленко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.07.2019, суддя Шевченко І.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч (Цимбаревич) Л.Ю., ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними

,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися у суд із позовом до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч (Цимбаревич) Л.Ю., ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними.

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що 15.03.2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому на Відкрите акціонерне товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 30.06-04/67-К, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США, строком погашення з 15.03.2006 року по 14.03.2011 року. Кредит надано банком у готівковій формі через касу банку на підставі її заяви, кредитні кошти призначені для споживчих цілей.

Забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за вказаним кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків у зв`язку з порушенням умов кредитного договору та інших витрат банку, пов`язаних з одержанням виконанням, відповідно до п. 2.1 кредитного договору виступає іпотека об`єкта нерухомості, квартира по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві приватної власності, яку передано банку в іпотеку відповідно до іпотечного договору від 15.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.09.2012 року по справі № 1111/5607/12 було задоволено вимогу кредитора ПАТ «Сведбанк» до позичальника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про дострокове стягнення повної суми заборгованості за кредитним договором № 30.06-04/67-К від 15.03.2006 року.

28.11.2012 року був укладений Договір факторингу № 15 про відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 30.06-04/67-К від 15.03.2006 року та Договір № 6970 про відступлення прав за іпотечним договором за якими стягувач ПАТ «Сведбанк» відступило свої права ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс».

01.10.2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелева А.М., розглянувши заяву ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», з якою був поданий договір іпотеки від 15.03.2006 року № 561, виданий приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу, Цимбаревич Л.Ю., прийняла рішення № 24943200 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , що належить їм на праві приватної власності, за ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та внесла відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 11420732.

Позивачі зазначили, що до моменту укладення між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договору факторингу №15 від 28.11.2012, кредитор у кредитному зобов`язанні ПАТ «Сведбанк» вже реалізував своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 шляхом звернення з позовом до суду.

ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу №15 від 28.11.2012 відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги за кредитним договором від 15.03.2006р.

Позивачі зазначили, що відповідачами було укладено договори після звернення первісного кредитора до суду за захистом своїх прав щодо примусового стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання боржником своїх зобов`язань.

Просили суд визнати недійсними Договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором № 30.06-04/67-К від 15.03.2006 року, визнати недійсним Договір № 6970 від 28.11.2012 року про відступлення прав за іпотечним договором від 15.03.2006 року, який був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та стягнути з відповідачів на їх користь судові витрати в рівних частках.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2017 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.07.2019 позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначено, що на дату укладення договору факторингу №15 від 28.11.2012 заборгованість позичальником за кредитним договором від 15.03.2006 погашена не була, а тому грошова вимога ПАТ «Сведбанк» до позичальника залишалась дійсною, зобов`язання за кредитним договором та договором іпотеки не припинено. Крім того, жоден із позивачів не є стороною оспорюваного договору факторингу, вказаним договором не вирішено питання про права та обов`язки позивачів, оскільки наявність договорів про передачу прав вимоги за кредитним та іпотечним договором не змінює обсяг їх прав та обов`язків. Також договір про відступлення прав за іпотечним договором від 15.03.2006р. стосується не тільки позивачів, а й значної кількості інших іпотекодавців, а тому суд безпідставно вирішив питання про обмеження майнових прав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» стосовно цих іпотекодавців.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 02.09.2019 по справі відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19.09.2019 справу призначено до розгляду.

До суду надано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому заперечується проти задоволення апеляційної скарги та зазначається, що чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі. До моменту укладення між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, кредитор у кредитному зобов`язанні ПАТ «Сведбанк» вже реалізувало своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за Кредитним договором, укладеним із позивачем 1, шляхом звернення з позовною заявою до суду. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.09.2012 року достроково стягнуто повну суму заборгованості з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за кредитним договором № 30.06.-04/67-К від 15.03.2006р. в даному рішенні також вказаний спосіб реалізації іпотечного майна. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у відкритому виконавчому провадженні за заявою ПАТ «Сведбанк», не змінювалася як сторона у даному виконавчому провадженні. ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу №15 від 28.11.2012 відступило ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги за Кредитним договором від 15.03.2006 року.У зв`язку із недійсністю відступлення права грошової вимоги за основним Кредитним договором від 15.03.2006р., недійсним вважається і відступлення прав за іпотечним договором. Крім того, у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відсутня ліцензія на здійснення валютних операцій небанківськими фінансовими установами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції зазначив , що згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до вимог ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Суд першої інстанції встановив, що 15.03.2006 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який змінив свою назву на публічне акціонерне товариство «Сведбанк», а в подальшому на відкрите акціонерне товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №30.06-04/67-К, згідно умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 45 000 доларів США, строком погашення з 15.03.2006 року по 14.03.2011 року.

Відповідно до іпотечного договору від 15.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Цимбаревич Л.Ю. для забезпеченням виконання зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитом відповідно до п. 2.1 кредитного договору виступає іпотека об`єкта нерухомості - квартира по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , на праві приватної власності .

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.09.2012 року по справі № 1111/5607/12 задоволено вимогу кредитора ПАТ «Сведбанк» до позичальника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 30.06-04/67-К від 15.03.2006 року.

28.11.2012 року укладений Договір факторингу № 15 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно п. 1.1. Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 pоку, визначено поняття «дійсного права вимоги», яке може бути предметом даного договору.

Під «дійсним правом вимоги» у п. 1.1. Договору факторингу № 15 від 28.11.2012 р. розуміється право вимоги щодо якого відсутнє судове рішення.

Статтею 512 ЦК України передбачається можливість заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема, передбачається можливість відступлення права вимоги кредитора у зобов`язанні, а не відступлення права стягнення грошових коштів на підставі судового рішення.

Чинним законодавством України не передбачена можливість відступлення виконання судового рішення іншій особі.

Цивільне зобов`язання грунтується на вільному волевиявленні учасників цивільно-правових відносин щодо визначення ними істотних умов договору. Відтак, якщо сторони в договорі передбачили можливість відступлення прав кредитора іншій особі, первісний кредитор вправі відступити свої права за договором іншій особі, але за умови, що первісним кредитором права за кредитним договором не були реалізовані ним самим, зокрема, в порядку звернення з позовними заявами до суду щодо захисту та реалізації своїх прав за кредитним договором.

До моменту укладення між ПАТ «Сведбанк» та TOB «Факторингова компанія «Вектор Плюс» договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року, кредитор у кредитному зобов`язанні, а саме ПАТ «Сведбанк» вже реалізувало своє право вимоги про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , шляхом звернення з позовною заявою до суду.

З ухваленням Ленінським районним судом м. Кіровограда рішення від 21.09.2012 року по справі № 1111/5607/12 та набрання ним законної сили, не припинив своєї дії кредитний договір між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 , проте, в частині задоволення грошових вимог (стягнення кредитної заборгованості) змінилися суб`єктний склад правовідносин, підстави їх виникнення та метод їх правового регулювання.

Правові відносини щодо повернення заборгованості за кредитним договором між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 грунтуються вже не на підставі кредитного договору,а на підставі судового рішення, відповідно цивільно-правові відносини змінилися на адміністративні, стороною в них є вже не ПАТ «Сведбанк» як кредитор, а ПАТ «Сведбанк» як стягувач, зобов`язаною стороною є не ОСОБА_1 , як позичальник, а ОСОБА_1 , як боржник.

Правове регулювання відносин щодо стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі ухваленого судового рішення, має здійснюватись в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» та ЦПК України.

Після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням, ПАТ «Сведбанк», в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , мало можливість передати іншій особі лише ті права, які має стягувач у виконавчому провадженні.

Суд першої інстанції встановив , що ВАТ «Сведбанк» звернувся до відділу ДВС з питання примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованості в загальній сумі 251 052,12 грн.

В квітні 2013 року посилаючись на ст.ст. 512, 1077 ЦК України, ст. 37 ЦПК України, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просили замінити ПАТ «Сведбанк» за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.09.2012 року по справі № 2-3078/12 за позовом ПАТ «Сведбанк» до позивачів про стягнення заборгованості за кредитним договором правонаступником ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», а також видати правонаступнику ТОВ «Вектор Плюс», як новому стягувачу, виконавчий документ на підставі зазначеного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 21.09.2012 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 19.03.2019 року заяву ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», заінтересовані особи: ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про заміну сторони у справі ПАТ «Сведбанк» за рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21.09.2012 року по справі за позовом ПАТ «Сведбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на правонаступника ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», залишино без задоволення.

Суд першої інстанції зазначив, що ПАТ «Сведбанк» на підставі договору факторингу № 15 від 28.11.2012 року відступило TOB «Факторинговій компанії «Вектор Плюс» недійсне право грошової вимоги (стягнення заборгованості) за кредитним договором від 15.03.2006 року, укладеним між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 .

У зв`язку з недійсністю відступлення права грошової вимоги (стягнення заборгованості) за основним кредитним договором № 30.06-04/67-К від 15.03.2006 року, недійсним вважається і відступлення прав за іпотечним договором від 15.03.2006 року, що був укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до норм ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» до фінансових послуг належить договір факторингу. Статтею 21 цього Закону встановлено, що державне регулювання ринку фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, яка була створена після ліквідації Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України (Указ Президента України № 1070/2011 від 23.11.2011 року).

Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» із змінами, внесеними згідно із розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015 року, до фінансової послуги факторингу віднесено:

фінансування клієнтів суб`єктів господарювання, які уклади договір з якого випливає право грошової вимоги;

набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб`єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення;

отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом скошування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Суд першої інстанції зазначив, що на час укладення договору факторингу № 15 вказане розпорядження було чинним і підлягало застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій.

Частиною 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, до якої Україна приєдналась 11.01.2006 року, визначено, що договір факторингу означає договір, укладений між однією стороною (позичальником) та іншою стороною (фактором), відповідно до якого позичальник відступає або може відступити право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі продажу товарів укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання.

Таким чином у фактора відсутнє право на придбання права відступної вимоги до фізичної особи, яка не є суб`єктом господарювання.

Кошти за кредитним договором № 30.06-04/67-Квід від 15.03.2006 року надані ОСОБА_1 , як фізичній особі для задоволення власних споживчих потреб, не пов`язаних із здійсненням підприємницької діяльності.

З урахуванням викладеного, договір факторингу № 15 від 28.11.2012 року в частині передачі права вимоги за кредитним договором № 30.06-04/67-К від 15.03.2006 року є недійсним, оскільки на час його укладення останній суперечив актам цивільного законодавства, а саме, розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03.04.2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» із змінами, внесеними згідно із розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 1926 від 13.08.2015 року, а тому позовні вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Проте погодитись з висновками суду пешої інстанції неможливо.

З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

Розгляд справи судом призначено на 14.11.2019 року на 10 год.00 хв.

14.11.2019 року розгляд справи було відкладено на 26.11.2019 року, 10 год. 30 хв. у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не належним чином повідомлені про розгляд справи про, що свідчать повернуті конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.11.2019 року продовжено строк розгляду справи, а також судом здійснено відповідні запити до Управління ДМС у Кіровоградській області та відділу реєстрації місця проживання особи міської ради м. Кропивницького щодо місця проживання та реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

19.11.2019 року на запит суду від відділу реєстрації місця проживання Міської ради м. Кропивницького надійшов лист, в якому зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знята з реєстрації місця проживання 01.04.2016 року з адреси АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 знятий з реєстрації місця проживання 01.04.2016 року з адреси АДРЕСА_1 .

Інформація стосовно реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у відділі реєстрації місця проживання осіб Міської ради м. Кропивницького відсутня.

Згідно відповіді від УДМС у Кіровоградській області ОСОБА_3 був зареєстрований АДРЕСА_3 та знятий з реєстрації з 01.04.2016 року згідно п.31 наказу МВС України від 22.11.2012 року №1077.

Згідно відповіді від УДМС у Кіровоградській області ОСОБА_1 була зареєстрована АДРЕСА_1 та знята з реєстрації з 01.04.2016 року.

В позовній заяві, яка подана до суду в березні 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначені адреси їх місця проживання/реєстрації, зокрема ОСОБА_2 АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 АДРЕСА_5 , ОСОБА_1 АДРЕСА_1

Відповідно до статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цієї адресою більше не проживає або не знаходиться.

Отже ураховуючи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в позовній заяві, поданої 17.03.2017 року після зняття їх з місця реєстрації з 01.04.2016 року, зазначили свої адреси місця проживання, судом апеляційної інстанції було надіслано на зазначені адреси ухвали та повістки про виклик в судові засідання, однак зазначені особи їх не отримали, що підтверджується матеріалами справи.

В матеріалах справи відсутні заяви позивачів про зміну їх місця проживання, а тому враховуючи положення ст.131 ЦПК України вважаються такими, що належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Визнаючи недійсним договір договір факторингу №15 від 28.11.2012 року укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія`Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №30.06-04/67-К від 15.03.2006 року суд першої інстанції не звернув уваги, що права та законні інтереси позивача цим договором не порушуються, не врахував зазначених норм закону, встановлених обставин справи, і як наслідок ухвалив рішення яке не відповідає нормам діючого законодавства які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тлумачення глави 73 ЦК України свідчить, що за договором факторингу може відступатися право грошової вимоги до будь-якого боржника. Тобто, додаткових вимог щодо правового статусу боржника не закріплюється, а тому ним може бути будь-який учасник цивільних відносин.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 61 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 826/7941/17 (провадження № 11-1172апп18) вказано, що «скаржник обґрунтовує неправомірність відступлення права вимоги за його іпотечним договором з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на підставі договору факторингу посиланням на положення підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, стверджуючи, що кредит, на забезпечення якого був укладений вказаний договір, отримувався на придбання нерухомого майна для особистого та сімейного використання. Відповідно до підпункту «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Указана Конвенція ратифікована Законом України від 11 січня 2006 року 3302-IV «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг», однак не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки відповідно до пункту 1 статті 2 цієї Конвенції вона застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. Разом з тим договори факторингу від 24 травня 2017 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Кристалбанк» та від 25 травня 2017 року між ПАТ «Кристалбанк» та ТОВ «ФК «Форінт» укладені між юридичними особами в межах здійснення господарської діяльності лише на території України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 462/2980/17 (провадження № 61-11405св18) зроблено висновок, що «ні ЦК України, ні Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не встановлюють жодних обмежень стосовно складу осіб, щодо яких може здійснюватися відступлення права вимоги. Апеляційний суд помилково вважав, що до спірних правовідносин може бути застосовано норми підзаконного акту розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231, згідно з яким до фінансової послуги факторингу було віднесено набуття права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому, до боржників, суб`єктів господарювання, за договором, на якому базується таке відступлення. Положення зазначеного підзаконного акту суперечить положенням статті 1079 ЦК України, який є основним актом цивільного законодавства України, та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», які в силу вимог статті 4 ЦК України мають вищу юридичну силу над підзаконними актами».

За таких обставин, не встановивши підстав для недійсності правочину, суд першої інстанції зробив неправильний висновок про визнання недійсними договору факторингу №15 від 28.11.2012 року в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором та договору №6970 від 28.11.2012 року про відступлення прав за іпотечним договором від 15.03.2006 року, який був укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія`Вектор Плюс».

З матеріалів справи також вбачається, що під час розгляду справи, Ухвалою суду першої інстанції до участі у справі залучена в якості третьої особи ОСОБА_4 , яка проживає АДРЕСА_1 .

В своїй ухвалі суд зазначив, що вказаний позов та прийняте рішення по справі може зачіпати її права та обов`язки, а тому вказана особа має бути залучена до участі у справі в якості третьої особи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 була стороною в іпотечному договорі від 15.03.2006 року, як співвласник іпотечного майна переданого в іпотеку і була майновим поручителем за виконання ОСОБА_1 , зобов`язань передбачених кредитним договором №30.06-04/67-К від 15.03.2006 року.

Під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції в порушення норм процесуального права, належним чином не встановив особу, яку судом було залучено до участі у справі та не перевірив особистість даної особи і розглянув справу з порушенням діючого законодавства.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що судом першої інстанції не вирішено питання відповідно до норм цивільно процесуального законодавства в частині правонаступників, які успадкували майно, яке є предметом іпотеки.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки суд першої інстанції при розгляді справи допустив порушення норм процесуального права, відповідно п.4 статті 376 ЦПК України зазначені обставини є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення , яким в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» , задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.07.2019, скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сведбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., Приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч (Цимбаревич) Л.Ю., ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 640 грн.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 640 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 640 грн.

Текст постанови складено 06.12.2019 року.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: