Справа № 185/4672/18
Провадження № 2/185/2857/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 січня 2019 року м.Павлоград
Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді - Зінченко А.С., за участю секретаря судового засідання - Снаткіна Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу ЄУ № 185/4672/18 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
08.06.2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд поділити майно між сторонами, що є спільною сумісною власністю набуте у зареєстрованому шлюбі - квартиру АДРЕСА_1, та визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору у сумі 800,00 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 20.11.2010 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2. 09.06.2016 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб розірвано. За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_7 у сторін народився син - ОСОБА_3. В період шлюбу ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 за спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу набули спірне майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира була зареєстрована на ім'я ОСОБА_2. Ринкова вартість ? частини квартири станом на 25.05.2018 року становить -70 000,00 - 80 000,00 грн. Угоди про поділ спільного майна сторони не досягли, в зв'язку з вищевикладеним позивач звертається до суду.
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2018 року відкрито у вищевказаній справі загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 09.10.2018 року закрито підготовче провадження по вищевказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву, згідно якої просить суд розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просить їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
З'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебували в шлюбі з 20.11.2010 року, відповідно до копії свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_3.
Під час шлюбу у сторін народилася дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_4.
В період шлюбу з позивачем, відповідно до копії договору купівлі-продажу від 10.08.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Гущиною О.І., зареєстрованого за № 437, ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2. Відповідно до п. 12,13 зазначеного договору сторонам роз'яснені положення СК України, вони їх зрозумілі, жодних нез'ясованих питань не має.
Власником вищевказаної квартири зареєстрований - ОСОБА_2, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Ринкова вартість 1/2 частини двокімнатної квартири, загальною площею 47.1 кв.м. в тому числі житловою 28.5 кв.м. розташованої на 5 поверсі п'ятиповерхового панельного житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_4, станом на травень 2018 року, становить 75 000,00 - 80 000,00 грн., відповідно до повідомлення експерта ОСОБА_5
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09.06.2016 року, яке набрало чинності 20.06.2016, шлюб між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований 20.11.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 573- розірвано.

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя, зокрема, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. У разі неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст.65 СК України).

Тобто, на час розгляду справи, спірне майно знаходиться у власності відповідача у справі, при цьому спірне майно придбано відповідачем за час шлюбу з позивачем у справі, та було придбано за спільні сімейні сумісні кошти, як зазначає позивач, що свідчить про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 року, згідно пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, та підтверджений Верховним Судом в постанові від 18.06.2018 № 711/5108/17.

Відповідно до положень ст. 11,12,13,81,83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що спірне майно, або його частина, були придбані ним за власні кошти, які належали йому особисто.

Отже, з урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та їх частки є рівними.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81,89, 142, 206, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1, РНОКП: НОМЕР_1, проживаючою за адресою: АДРЕСА_4, право власності на ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_3, припинив за ОСОБА_2, РНОКП: НОМЕР_2, проживаючим за адресою: АДРЕСА_5, право приватної власності на зазначену ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_2, РНОКП: НОМЕР_2, проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 на користь ОСОБА_1, РНОКП: НОМЕР_1, проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 судовий збір у сумі 800 (вісімсот), 00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі в 30-денний строк, з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження відповідно та в порядку і строки, визначені ст. 354 ЦПК України.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення знаходиться в Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя А. С. Зінченко