Справа № 183/4142/19
№ 2/183/2784/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Пащенко А.С.,

розглянувши, у підготовчому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Олександр Михайлович, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

в с т а н о в и в:

09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, в якому просив визнати за ним право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що з 1981 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. 21.01.1989 року ОСОБА_2 стала членом ЖБК «Звездный». Цього ж дня був зроблений перший внесок із спільних коштів у сумі 2800 карбованців на придбання кооперативної квартири АДРЕСА_2 .Під час шлюбу, в період з 21 січня 1989 року по 01 вересня 1993 року подружжям Пирогових була виплачена сума пайових внесків в розмірі 8556 карбованців.

18.01.1991 року позивач разом з відповідачем були зареєстровані в цій квартирі, позивач постійно проживав в ній, квартира була єдиним для нього житлом.

17 червня 1996 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

02.07.1996 року на ім`я ОСОБА_2 було оформлено Свідоцтво про право особистої власності на кооперативну квартиру АДРЕСА_2 .

За життя, ОСОБА_3 вважав квартиру спільним сумісним майном подружжя, а 18.10.2018 року останній склав заповіт, яким належну йому на праві особистої власності житлову квартиру АДРЕСА_2 заповідав позивачу ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на частку квартири АДРЕСА_2 . В установлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Шевченко О.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 . Однак, 03 липня 2019 року позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом, у зв`язку з тим, що за життя ОСОБА_3 не оформив право власності на належну йому 1/2 частину квартири, яка є спільним майном подружжя.

Таким чином, позивач зазначає, що позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права, тому звернувся до суду з зазначеним позовом.

Ухвалою суду від 04 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

Представник позивача - адвокат Сівацький А.М. в підготовче судове засідання не з`явився, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у його відсутність, одночасно позов підтримав (а.с.48). Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Медведовська Л.М. також надала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.51), позов визнала (а.с.51).

Представник відповідача Новомосковської міської ради в судове засідання не з`явився, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Третя особа приватний нотаріус Шевченко О.М. в судове засідання не з`явився, на виконання ухвали суду від 04 липня 2019 року надав копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у свій сукупності, з точки зору достатності, дійшов до наступного висновку.

Суду надане свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , у відповідності до якого останній помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко О.М. заведено спадкову справу №79/2018, матеріали якої свідчать про таке.

Позивач по справі ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, подавши нотаріусу відповідну заяву (а.с.32).

Так, згідно заповіту посвідченого 18 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Шевченко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за №1208, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке заповідальне розпорядження: належну йому на праві особистої власності житлову квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - заповів ОСОБА_1 (а.с.36).

На запит нотаріуса про зареєстроване право на вказану у заповіті квартиру КП «Новомосковське МБТІ» надало відповідь, про те, що власником квартири є ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право власності від 02.07.1996 року, виданого згідно з рішенням №42 виконкому Новомосковської міської ради від 11.01.1991 року, зареєстрованого в БТІ 02.07.1996 року за р.№94-1(а.с.45).

За таких обставин, постановою приватного нотаріуса Шевченка О.М. від 03.07.2019 року було відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частку в житловій квартирі АДРЕСА_2 , після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , у зв`язку з невизначеністю його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на вищевказану житлову квартиру (а.с.53).

Так, суду подано копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.52), у відповідності до якого право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 .

Як зазначає позивач у позові, у 1981 році ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 . Свідоцтво про шлюб суду не подано, однак дана обставина відповідачем не заперечувалася.

Згідно довідки Новомосковського житлово-будівельного кооперативу «Звездный», виданої на ім`я ОСОБА_3 , загальна вартість квартири АДРЕСА_2 , станом на 01.01.1991 року, становила 8556 карбованців. Перший внесок вартості квартири був зроблений у сумі 2800 карбованців, а інші пайові внески були виплачені в період з 1991 року по 1993 року.

17 червня 1996 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.13).

02.07.1996 року на ім`я ОСОБА_2 було видано Свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради №42 від 11.01.1991 року (а.с.12).Право приватної власності на підставі вищезазначеного свідоцтва на спірну квартиру зареєстровано 02.07.1996 року в Новомосковському БТІ за ОСОБА_2 (а.с.17).

До спірних правовідносин, суд вважає за необхідне застосувати норми чинного Сімейного кодексу України, з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України, оскільки пайові внески вартості спірної квартири здійснювалися у період з 1989 року по 1993 рік, а рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на ім`я відповідача, було видано в 1991 році.

Так, за статтею 22 КпШС України, діючого на момент придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Поряд з цим, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі.

Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Як роз`яснено у п.6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 18.09.1987р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Зазначеним вище документами, зокрема довідкою про виплату суди на квартиру, стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В судовому засіданні не надано жодного доказу про існування між подружжям будь-якої домовленості щодо часток у спільному майні подружжя, як і не встановлена наявність шлюбного договору, а тому суд вважає, що даний об`єкт нерухомості є спільною сумісною власністю подружжя, частки подружжя на квартиру АДРЕСА_2 , є рівними.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що вищевказана квартира являється спільною сумісною власністю подружжя, отже на момент смерті спадкодавця ОСОБА_3 до складу спадщини входило його право на частку квартири, і яке не припинилося внаслідок його смерті.

Крім того, у відповідності до ч. 2 ст.76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Тому, зважаючи на подану представником відповідача заяву про визнання позову, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності обставин набуття майна подружжям та добровільності їх визнання.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом.

У відповідності до ст.392 ЦК України власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та має бути задоволений, оскільки ОСОБА_3 за життя на законних підставах набув право власності на частку квартири, а тому до позивача, перейшло таке ж право власності, у повному обсязі, яке набув спадкодавець.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст.60,70 СК України, ст.ст. 328, 392, 1216, 1218 ЦК України, ст.ст. 12, 76, 81, 89, 263, 265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на Ѕ частку квартири загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею 28,0 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Сорока.