Справа №333/6016/18
Провадження №2/333/432/19
15 січня 2019 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Михайлової А.В.,
за участю секретаря судового засідання Уляницької Д.О.,
представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
02.11.2018 року до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням звернулася позивач, яка зазначила, що вона та її чоловік - ОСОБА_4 є власниками квартири АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності. У даній квартирі зареєстровані власники житла та їх син - ОСОБА_3, але фактично останній не проживає у квартирі з 2015 року, його місце проживання позивачу невідоме. Через наявність вказаної реєстрації позивач не може оформити субсидію, хоча за розміром доходів має право на її отримання. Просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1
Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином та у встановленому законом порядку повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомила.
Представник позивача ОСОБА_1 позовну заяву підтримала у повному обсязі, просила задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, оголошенням на офіційному веб-сайті Судової влади України, повторно у судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причини неявки, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_5, яка є тіткою третьої особи по справі - ОСОБА_4, пояснила, що відповідач ОСОБА_3 вже біля семи років не проживає за адресою: АДРЕСА_1.
Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 28.12.2005 року, виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_8, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - «ОСОБА_2».
Згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по-батькові серії НОМЕР_2 від 28.12.2005 року, виданого Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, змінено прізвище ОСОБА_8 на «ОСОБА_2».
Факт не проживання відповідача ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4, підтверджено показаннями свідка ОСОБА_5, допитаною в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Ч. 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України). При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За положеннями ст.ст. 379, 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, в тому числі, рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Суд вважає, що позивач, як власник квартири має права вимагати усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.
Таким чином, на думку суду факт реєстрації відповідача ОСОБА_3 за адресою квартири позивача ОСОБА_2, яка є її власністю, перешкоджає останній в повній мірі розпоряджатися та володіти своєю власністю, а саме унеможливлює оформлення субсидії. Отже, порушені права власника та перешкоди в користуванні власністю цілком можливо усунути шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.
Аналізуючи перелічені норми цивільного права, взявши до уваги надані стороною позивача докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, 4, 12, 13, 76, 81, 141, 280, 289 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_4.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на поданні заяви про його поновлення якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський суд м. Запоріжжя. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повний текст судового рішення виготовлений 17 січня 2019 року.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Михайлова А.В.