ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/324/19 Справа № 185/6994/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - відділ у справах дітей Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпропетровську ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини, мотивуючи тим, що 25 серпня 2007 року було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за час перебування у зареєстрованому шлюбі, у них народилася донька ОСОБА_4.

Вказувала, що протягом семи років проживали як подружжя, вели спільне господарство, займалися вихованням доньки, втім через конфлікти та суперечки, які стали виникати у 2014 році, почали жити окремо та наразі донька проживає з нею в орендованій квартирі у зв'язку з переїздом із Донецька.

Зазначала, що подальше сумісне життя та збереження сім'ї не можливе, ОСОБА_1 погрожує викрасти дитину, жодної матеріальної допомоги не утримання доньки не надає, домовленості про добровільну сплату аліментів не досягнуто.

Посилаючись на те, що батько зобов'язаний утримувати дитину, подальше збереження шлюбу буде порушувати інтереси її та її дитини, а остання повинна проживати з матір'ю, а тому просила суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 25 серпня 2007 року; змінити прізвище "ОСОБА_2" на "ОСОБА_2"; встановити місце проживання дитини разом з матір'ю за місцем проживання матері; стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з дня пред'явлення позову у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, мотивуючи його тим, що 25 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_2, наразі ОСОБА_3, було зареєстровано шлюб, віл якого вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зазначав, що з січня 2013 року вони разом з донькою проживають окремо від ОСОБА_2 та протягом тривалого часу донька проживала у батьків по черзі за попередньою домовленістю.

Вказував, що з січня 2015 року дружина прийняла остаточне рішення покинути родину та пішла проживати до іншого чоловіка та наразі проживає на території АР Крим.

Посилаючись на те, що збереження родини неможливе, донька хоче проживати з ним у м.Одеса, де і проживала протягом деякого часу, а він може та має намір її утримувати, що повністю відповідає її інтересам, а тому просив суд ухвалити рішення, яким шлюб, зареєстрований 25 серпня 2007 року між ним та ОСОБА_2, нині ОСОБА_2, розірвати; визначити місце проживання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним АДРЕСА_1.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційні скарзі позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким розірвати шлюб, змінити прізвище "ОСОБА_2" на "ОСОБА_2" та визначити місце проживання доньки ОСОБА_2 з ним.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив первісний позов, відмовивши у задоволенні його зустрічних позовних вимог та ухвалив рішення, яке не відповідає інтересам дитини.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що сторони по справі ОСОБА_2, нині ОСОБА_2, та ОСОБА_1 25 серпня 2007 зареєстрували шлюб (т.1 а.с.8).

Від цього шлюбу мають малолітню доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.9).

Сімейні стосунки між сторонами не склалися та з 2014 року вони припинили сімейні відносини, проживають окремо.

Дитина, за домовленістю сторін, проживала по черзі з кожним з батьків.

У 2014 році дитина проживала разом зі сторонами у м.Ялта.

ОСОБА_1, вважаючи, що ОСОБА_2 та її знайомий негативно впливають на дитину, без узгодження з ОСОБА_2, виїхав з дочкою проживати до м.Запоріжжя, а потім до м.Одеси. Вказаний факт ОСОБА_1 підтвердив в судовому засіданні.

ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що ОСОБА_2 самоусунулась від виховання та утримання доньки.

Разом з тим, ОСОБА_1 визнав в судовому засіданні наявність у ОСОБА_2 матеріальних труднощів, у зв'язку з якими остання не мала можливості винаймати окреме житло.

З липня 2015 року малолітня дитина з ОСОБА_1 проживала в м.Одесі. Ним створювались належні умови проживання дитини.

ОСОБА_1 не надав суду докази того, що у вказаний період ОСОБА_2 не приймала участі у вихованні дитини.

Наразі дитина проживає разом з позивачкою ОСОБА_2 та знаходяться на її утриманні.

Вказаний факт визнаний ОСОБА_1

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходи з цілковитої доведеності та обґрунтованості саме первісного позову.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі у зв'язку з наступним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п.10,11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.112 СК України при розірванні шлюбу за позовом одного з подружжя суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, бере до уваги наявність малолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило в інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається що як позивач за первісним позовом ОСОБА_3, так і позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1, ставлять питання про розірвання шлюбу, зазначаючи, що подальше збереження сім'ї неможливе та буде суперечити їх інтересам.

У зв'язку з наведеним позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають до задоволення, а вимоги апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Позовні вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені і в первісному і в зустрічному позові до задоволення не підлягають, а доводи апеляційної скарги в цій частині до уваги не приймаються у зв'язку з наступним.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта, п'ята статті 19 СК України).

Згідно зі статтею 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини перша, друга статті 155 СК України).

Частинами другою, третьою статті 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (частини перша, друга статті 159 СК України).

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява №2091/13, у справі «М.С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ч.6 ст.56 ЦПК України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов'язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Частиною 5 ст.19 СК України передбачено, що при розгляді судом таких спорів орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою.

Ні позивачем, ні відповідачем не надано висновку органу опіки та піклування щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, подання якого при розгляді цього спору є обов'язковим.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах даної справи, передбачений законодавством висновок, відсутній.

Зважаючи на те, що сторони змінюють своє місце проживання, при цьому відповідна його реєстрація відсутня, колегія суддів позбавлена можливості витребувати необхідний висновок від відповідного органу опіки та піклування, та як наслідок цього колегія суддів позбавлена можливості визначити місце проживання доньки з батьком.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов'язаний врахувати всі обставини, зазначені в частині першій статті 182 СК України: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Зважаючи на те, що наразі донька проживає з матір'ю, що не заперечується сторонами, правові підстави для визначенням місця проживання доньки з батьком відсутні, а батько зобов'язаним приймати участь у її утриманні, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття.

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд в порядку розподілу судових витрат між сторонами вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 133 грн.98 коп. пропорційно до задоволених позовних вимог, з врахуванням ставки судового збору на момент подачі позову. Та стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання неповнолітньої дитини та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - відділ у справах дітей Приморської районної державної адміністрації Одеської міської ради, служба у справах дітей Новокадацької районної у місті Дніпропетровську ради, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Розірвати шлюб, зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 25 серпня 2007 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, за актовим записом №988.

Після розірвання шлюбу прізвище ОСОБА_2 змінити на ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м.Донецька Донецької області, на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 19 червня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн.60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 133 грн. 98 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.