КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року м. Київ

Єдиний унікальний номер справи № 753/1297/18

Апеляційне провадження №22-ц/824/100/2019

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Іванченко М.М.

суддів: Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі: Гордійчук Ж.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача Дубовика А.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва ухваленого 26 червня 2018 року в приміщенні суду під головуванням судді Заставенко М.О., повний текст судового рішення складений 27 червня 2018 року о 15 год 45 хв.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яку замінено судом на підставі клопотання позивача на Фонд соціального страхування України, в якому просив визнати звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позову зазначив, що він з 1991 року працював у Фонді соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тривалий час займаючи керівні посади, зокрема з 2003 року по 2011 року був заступником директора. 29 грудня 2017 року його звільнили з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України. Вважає дане звільнення таким, що не відповідає вимогам чинного трудового законодавства з наступних підстав. У зв'язку з проведенням реорганізації шляхом злиття Фондів, всіх працівників з 1 серпня 2017 року відповідно до п.6 ст. 36 КЗпП України переведено до Фонду соціального страхування України. 12 вересня 2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України» видано наказ № 603 «Про зміни в організації виробництва і праці». Представником управління по роботі з персоналом відповідача Марченко Р.Л. одночасно всіх працівників Виконавчої дирекції Фонду в усній формі було ознайомлено зі змістом вказаного наказу. Позивач вважає, що про звільнення належним чином не був попереджений, письмових повідомлень про зміни в організації виробництва і праці він не отримував. Він сумлінно та професійно виконував покладені на нього трудовим договором обов'язки та правилами внутрішнього трудового розпорядку. Він персонально не отримував письмове попередження про виключення із штатного розпису посади, яку він займає, та про його звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України. Таке письмове попередження він повинен був отримати не пізніше, ніж за два місяці до дати звільнення. Крім того відповідач не запропонував позивачу іншої роботи в Фонді. Натомість, як після 26 жовтня 2017 року відповідач продовжував прийом на роботу працівників за наявними вакансіями. Вважає, що з урахуванням його освітнього рівня та переліку посад, які він займав протягом 26 років роботи у Фонді соціального страхування, відсутності за цей період зауважень до виконання ним своїх посадових обов'язків, та дисциплінарних стягнень свідчить він мав переважне право бути залишеним на роботі у зв'язку із скороченням штату.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу- відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідачем при звільненні його з займаної посади порушено норми чинного законодавства про працю. Відповідачем не запропоновано позивачу на момент звільнення всі вільні вакансії, які відповідають його спеціальності, при цьому зазначає про те, що позивача належним чином не повідомлено про майбутнє звільнення.

Також посилається на те, що судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності представника позивача чим порушено його конституційні права.

Позивач та його представник у суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу та просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зокрема вказували на те, що судом не досліджено обставин не запропонування відповідачем вільних вакантних посад. Та вказував, що позивач мав переважне право на залишення на роботі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено протиправності дій відповідача при його звільненні та не надано доказів порушення його трудових прав.

Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем.

Наказом № 222к від 1 серпня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на посаду головного спеціаліста відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності департаменту експертизи тимчасової непрацездатності Фонду соціального страхування України виконавча дирекція (а.с. 50).

Так, відповідно до постанов Правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», в виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві мали зміни в організації виробництва і праці, що потягло за собою скорочення штату та чисельності працівників з 1 січня 2018 року зменшилась з 267 до 188 (а.с. 76-80, том 1).

Відповідно до Наказу №603 від 26 жовтня 2017 року виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України «Про зміни в організації виробництва і праці» вказано, що ввести з 1 січня 2018 року в виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України зміни в організації виробництва і праці, що тягнуть за собою зміну істотних умов праці, вказані у постановах правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10 жовтня 2017 року № 51 «Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції фонду соціального страхування та її робочих органів», від 10 жовтня 2017 року № 52 «Про внесення змін до положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України». Наказано управління по роботі з персоналом до 01 листопада 2017 року провести передбачені чинним законодавством заходи щодо персонального попередження всіх працівників виконавчої дирекції фонду, про зміни в організації виробництва і праці, відповідні зміни істотних умов праці, а також про наступне вивільнення у зв'язку з скороченням з 1 січня 2018 року чисельності штату працівників виконавчої дирекції фонду під особистий підпис (згідно з додатком) (а.с. 95 , том 1).

Із цим наказом ОСОБА_1 ознайомлений 26 жовтня 2017 року, що засвідчено його особистим підписом (а.с. 99 том 1).

При цьому, доводи позивача про те, що він не вважав, що вказаний наказ може потягти наслідки звільнення апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки позивачем не доведено обставин того, що даний наказ мав відмінний зміст від наданого відповідачем. Також необхідно зауважити, що зі змісту наказу не вбачається, що він не може тлумачитись, як неможливість потягти за собою наслідків звільнення.

Наказом за підписом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у місті Києві Бажанкова Є. №1000 від 22 грудня 2017 року ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року звільнено у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 6 листопада 1992 року розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Окрім того, Верховним Судом України при розгляді цивільної справи №6-40цс15 від 1 квітня 2015 року висловлено правову позицію про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.

В контексті ст.49-2 КЗпП України та зазначеної правової позиції, роботодавець зобов'язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які відповідали б його фаху та спеціальності.

Зазначене є гарантією, яка встановлена ст.5-1 КЗпП України та власне ст.49-2 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачем не запропоновано вакантних посад відхиляються апеляційним судом, з огляд на таке.

Стороною позивача у суді апеляційної інстанції, вказано, що позивач за своєю освітою та кваліфікаційними навиками мав право займати посади радника директора, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення, заступника директора тощо.

Згідно п.1 ч.1 ст.7 закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до повноважень правління Фонду соціального страхування України зокрема належить обирати із своїх членів строком на два роки голову правління Фонду та двох його заступників. При цьому забезпечується почергове представництво на цих посадах кожної із трьох представницьких сторін.

А відтак в силу закону позивач не мав би можливості обіймати посаду заступника директора Фонду соціального страхування України.

Також, судом не приймаються до уваги посилання позивача про те, що він мав можливість обіймати посаду головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення, з огляду на таке.

Згідно наданої відповідачем посадової інструкції головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення на вказану посаду призначається особа з повною вищою освітою за спеціальністю «Адміністративний менеджмент», «Менеджмент», «Менеджмент організацій», за освітньо-кваліфікаційним рівнем магістра, спеціаліста, та стажем роботи за фахом не менше 2-х років.

При цьому, як встановлено судом позивач має вищу освіту, за кваліфікацією лікаря гігієніста епідеміолога, а отже вказана посада не могла бути запропонована позивачу.

Також дослідивши наявні в матеріалах справи докази, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно вказано, що наявні у позивача вакантні посади: директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу договірної робити департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту не можуть бути запропоновані позивачу, оскільки вони не відповідають спеціальності та професії позивача.

Доводи апеляційної скарги проте, що відповідачем не дотримано вимог ст.43 КЗпП України щодо отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації на звільнення ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до наявною в матеріалах справи повідомлення професійної спілки працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, позивач не був та не є членом профспілки (а.с. 180, том 1). При цьому позивачем доказів на спростування вказаних обставин не надано.

Також, не заслуговують посилання скаржника на те, що він має переважне право на залишення

Відповідно до частини 1 та 2 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання;

8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Згідно із ст.42 КЗпП України під час вирішення питання про працівника, який має більше переваг на залишення на роботі, спочатку вирішується питання про порівняльні характеристики кваліфікації і продуктивності праці працівників. Перевагу має той, працівник, показники якого більші. Якщо ж жоден із працівників не має більших показників за цими ознаками, тобто всі працівники рівні, то законом, як спосіб вирішення цього питання, установлено ряд додаткових ознак, які застосовуються у порядку черговості.

При цьому за змістом ст.42 КЗпП України правило порівняння характеристик застосовується до всіх працівників, які обіймають таку ж посаду.

Ураховуючи відсутність працівників, які продовжували б роботу на такій же посаді, відсутні підстави для оцінки переважного права позивача. На спростування вказаного позивачем доказів не надано.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, судом,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено та підписано 14 січня 2019 року.

Головуючий суддя:

Судді: