Дата документу 13.08.2019 Справа № 335/7514/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/7514/18 Головуючий у 1 інстанції: Соболєва І.П.
Провадження № 22-ц/807/1925/19 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кочеткової І.В.

Кримської О.М.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив, до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він як клієнт відповідача неодноразово звертався до працівників банку державною мовою, проте працівники відповідали йому російською мовою.

Так, 12.02.2018 року у відділеннях АТ КБ «ПриватБанк» за адресами: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 36, 84, 144, та 24.05.2018 року у відділеннях за адресами: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 81, 144, 158, в операційних залах банку з метою отримання довідок та рекламних матеріалів він звертався до працівників банку державною мовою, але відповідь отримував російською мовою, через що відчував біль у пошкодженій руці, що є ознакою підвищеного артеріального тиску, та легке запаморочення внаслідок зневаги працівників відповідача до вживання державної мови під час спілкування з клієнтом.

Вважав, що вказаними діями працівників відповідача порушені його конституційні права.

На підставі зазначеного просив визнати дії чи бездіяльність відповідача протиправними та зобов`язати працівників відповідача використовувати державну мову, стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 3 723 000,00 грн. одноразово на медичну діагностику, лікування та реабілітацію, судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивачем не доведено якими саме діями працівників АТ КБ «ПриватБанк» які саме права позивача було порушено, позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено протиправність поведінки відповідача, спричинення йому моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк».

09 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Національного банку України, зазначаючи про те, що 12.02.2018 року у відділеннях АТ КБ «ПриватБанк» за адресами: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 36, 84, 144, а також 24.05.2018 року у відділеннях за адресами: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 81, 144, 158, в яких він знаходився з метою отримання довідок та рекламних матеріалів, на його звернення державною мовою працівники банку надавали відповіді російською мовою.

Зазначене звернення листом від 11.10.2018 року № 61-0021/54752 було направлено за належністю до АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 58).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як на підставу відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, позивач посилався на положення статті 1173 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Стаття 1173 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

За приписами ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

За приписами статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (ст. 75 Конституції України)

Вищим органом в системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України, який спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади (ст. 113 Конституції України).

До системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізовуються і ліквідуються в порядку, встановленому законодавством (п. 1 Указу Президента України «Про систему центральних органів виконавчої влади»).

До системи місцевих органів виконавчої влади входять місцеві державні адміністрації, які здійснюють виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою (ст. 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»).

Судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом. Судову владу реалізовують професійні судді та, у визначених законом випадках, народні засідателі і присяжні шляхом здійснення правосуддя в рамках відповідних судових процедур. Судочинство здійснюється Конституційним Судом України та судами загальної юрисдикції (ст. 1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»).

Відповідно до статті 7 Конституції України в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк - юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги, відомості про яку внесені до Державного реєстру банків.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач не заперечував тих обставин, що під час його звернень до відділень банку всі необхідні йому консультації як споживачу в розумінні положень ст.ст. 4,15 Закону України «Про захист прав споживачів» від працівників банку він отримав.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що АТ КБ «ПриватБанк» не відноситься до органів державної влади, а отже позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача як органу державної влади, відповідальність яких за спричинення шкоди передбачена нормою ст. 1173 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 10 Конституції України визначено, що державною мовою в Україні є українська мова.

Рішенням Конституційного Суду України від 14.12.1999 № 10-рп (справа про застосування української мови) надано тлумачення положенню частини першої статті 10 Конституції України, відповідно до якого українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом.

Частиною другою статті 18 Закону України «Про засади державної мовної політики» встановлено, що в економічній і соціальній діяльності об`єднань громадян, приватних підприємств, установ та організацій, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності та фізичних осіб вільно використовуються державна мова, регіональні мови або мови меншин, інші мови.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про засади державної мовної політики» державна мовна політика України базується на визнанні і всебічному розвитку української мови як державної і гарантуванні вільного розвитку регіональних мов або мов меншин, інших мов, а також права мовного самовизначення і мовних уподобань кожної людини.

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» обов`язковість застосування державної мови чи сприяння її використанню у тій чи інший сфері суспільного життя не повинні тлумачитися як заперечення або применшення права на користування регіональними мовами або мовами меншин у відповідній сфері та на територіях поширення.

Рішенням Конституційного суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України Закон України «Про засади державної мовної політики» від 10 липня 2012 року №5029-VI зі змінами.

Судом першої інстанції встановлено, що листом АТ КБ «ПриватБанк» від 16.10.2018 року № 20.1.0.0.0/7-20181011/5101 заявника ОСОБА_1 повідомлено, що банком введена практика обов`язкового початку спілкування з клієнтами працівниками Банку державною мовою (а.с. 59), що свідчить про розгляд звернення позивача та вжиття відповідних заходів для покращення якості надання йому банківських послуг, зокрема щодо звернення до клієнта державною мовою.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що після отримання АТ КБ «ПриватБанк» скарги ОСОБА_1 на дії працівників відділень - 11 жовтня 2018 року (а.с.151-152, 153) банком не було введено практику спілкування з клієнтами державною мовою, суду першої інстанції надано не було.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 ґрунтується на помилковому трактуванні норм права, які були застосовані судом при обґрунтуванні мотивів відмови в задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 на невірне застосування судом першої інстанції Закону України «Про засади державної мовної політики», який був визнаний неконституційним рішенням Конституційного суду України № 2-р/2018 від 28.02.2018 року, не спростовують висновки суду першої інстанції.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд запропонувати в засідання експерта з питань права для встановлення юридичної конституційної колізії у справі.

Частиною 1 ст. 114 ЦПК України передбачено право учасників справи подати до суду висновок експерта у галузі права.

Висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду (ч. 1 ст. 115 ЦПК України).

Згідно зі ст. 73 ЦПК України експертом з питань права може залучатися особа, яка має науковий ступень та є визнаним фахівцем у галузі права. Рішення про допуск до участі в справі експерта з питань права та долучення його висновку до матеріалів справи ухвалюється судом. Експерт з питань права зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом, відповідати на поставлені судом питання, надавати роз`яснення. За відсутності заперечень учасників справи експерт з питань права може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Експерт з питань права має право знати мету свого виклику до суду, відмовитися від участі у судовому процесі, якщо він не володіє відповідними знаннями, а також право на оплату послуг та на компенсацію витрат, пов`язаних з викликом до суду.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що суд не наділений повноваженнями самостійно визначати експерта з питань права, а лише вирішує питання про допуск запропонованого учасниками справи експерта з питань права та долучення наданого учасниками справи відповідного висновку до матеріалів справи.

Із зазначених підстав колегією суддів в судовому засіданні було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 .

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі зазначеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 березня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: