Провадження № 22-ц/801/283/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 рокуСправа № 127/23520/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Марчук В.С., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/23520/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, за участю третьої особи без самостійних вимог Вінницького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про визнання батьківства,

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року, яке ухвалене суддею Король О.П. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 13 год. 01 хв., повний текст складено 06 грудня 2018 року,

в с т а н о в и в :

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд з даним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 2014 року по червень 2016 року проживали разом однією сім'єю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_7. На момент народження дитини сторони проживали окремо, дитина була зареєстрована у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області на підставі ч.1 ст.135 СК України. В свідоцтві про народження дитини в графі «батько» було зазначене прізвище матері «ОСОБА_5», а ім'я та по батькові вказано - «ОСОБА_3».

Просив визнати себе, батьком ОСОБА_7, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Вінниці. Зобов»язати Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області внести зміни в Книгу реєстрації народжень, актовий запис №863, від 05 березня 2015 року про народження ОСОБА_7, змінивши в графі «батько» ОСОБА_8 на ОСОБА_3.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року позов задоволено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів, погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мали стосунки і періодично проживали разом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 народила дочку ОСОБА_7. Дитина була зареєстрована у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

В свідоцтві про народження дитини в графі «батько» було зазначене прізвище матері «ОСОБА_5», а ім'я і по батькові вона вказала позивача - «ОСОБА_3».

Відповідно до ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої ст. 135 цього Кодексу.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно з п.4, п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст.128 СК, приймаються до судового розгляду, якщо: дитина народжена матір'ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім'я та по батькові дитини записано за вказівкою матері. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану (далі - органи РАЦС) спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою особою, на утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, для з'ясування обставин в справі, а саме встановлення батьківства позивача відносно малолітньої ОСОБА_7, судом першої інстанції двічі ухвалами від 19 січня 2017 року та від 25 жовтня 2017 року було призначено судову генетичну експертизу.

Однак, еспертиза не була проведена по вині відповідача у зв'язку з тим, що перший раз до експертної установи не з'явилась відповідач ОСОБА_5 з дитиною, а другий раз до експертної установи з'явилась відповідач без дитини.

Таким чином, судовий експерт не мав можливості відібрати біологічні зразки у дитини ОСОБА_7 для виконання ухвали суду.

В суді апеляційної інстанції, а ні відповідач ОСОБА_5, а ні її представник ОСОБА_6 не заявляли клопотання про призначення судової генетичної експертизи.

Згідно ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів, приходить до висновку, що суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги є доведеними, оскільки наявні в справі відомості засвідчують походження дитини ОСОБА_7 від ОСОБА_3, протилежного не встановлено.

Разом з тим, як вбачається з свідоцтва про народження дитини, в графі «батько» було зазначене прізвище матері «ОСОБА_5», а ім'я і по батькові вказано позивача - «ОСОБА_3».

Також, судом встановлено, що після народження дочки, позивач та відповідач певний час проживали разом, що підтверджується фотографіями наявними в матеріалах справи.

Зокрема, свідки, які були допитані в суді першої інстанції, також надали покази, що сторони певний час проживали разом.

Отже, враховуючи наполегливу позицію позивача, як особи, яка вважає себе батьком дитини, та ухилення ОСОБА_5 від експертного дослідження, не надання нею доказів на спростування обставин, на які посилався ОСОБА_3, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції з урахуванням норм матеріального та процесуального права, вірно задовольнив вимоги про визнання батьківства.

Крім того, колегія суддів, не бере до уваги доводи апеляційної скарги в тому, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач пропустив строки позовної давності в один рік з моменту коли дізнався про своє батьківство, виходячи з наступного:

Відповідно до статті 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 2 частини третьої статті 128 СК України визначено, що позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Згідно з частиною першою статті 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

У частині другій цієї статті закріплено, що до вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

Законодавець у частині першій статті 20 СК України закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і, відповідно, вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить відповідно до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства заявника особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Встановлене частиною другою статті 129 СК України правило спеціальної позовної давності в один рік не може бути поширене на позови про визнання батьківства, які пред'являються у інший спосіб, передбачений статтею 128 СК України.

До такого самого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року у справі № 6-615цс16.

При таких обставинах, колегія суддів, приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що положення частини другої статті 129 СК України не поширюються на правовідносини, які виникають на підставі статті 128 СК України, а тому позивачем не пропущені строки позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з'ясував всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам наявних в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 січня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.