Постанова

Іменем України

02 вересня 2019 року

м. Київ

справа № 295/499/13-ц

провадження № 61-32153св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивачі:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі:Житомирська місцева прокуратура, Житомирський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, прокуратура Житомирської області, Головне управління Національної поліції в Житомирській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Житомирській області

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року у складі судді Полонця С. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Микитюк О. Ю., Трояновської Г. С. у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Житомирської місцевої прокуратури, Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, прокуратури Житомирської області, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Житомирській області про відшкодування майнової та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У січні 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди та просили стягнути на користь ОСОБА_1 з Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Головного управління Національної поліції в Житомирській області матеріальну шкоду в сумі 8 314,17 грн, фізичну шкоду в сумі 8 400 грн, моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн з кожної юридичної особи, з Житомирської місцевої прокуратури 100 000,00 грн моральної шкоди, стягнути на користь ОСОБА_2 з Житомирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області та Головного управління Національної поліції в Житомирській області матеріальну шкоду в розмірі 36 213,93 грн, моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн з кожної юридичної особи, з Житомирської місцевої прокуратури 100 000,00 грн моральної шкоди, а також стягнути з прокуратури Житомирської області шкоду, заподіяну Житомирською місцевою прокуратурою, відповідно до заяви про збільшення позовних вимог.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 грудня 2009 року близько 17 години працівники Служби боротьби із незаконним обігом наркотиків Богунського районного відділу Управління Міністерства внутрішніх справи України (далі - СБНОН Богунського РВ УМВС України) та оперуповноважені відділу боротьби з незаконним оборотом наркотиків Управління Міністерства внутрішніх справи України (далі - ВБНОН УМВС України в Житомирській області) незаконно проникли до квартири АДРЕСА_1 , провели обшук та заволоділи майном на суму 8 314,17 грн. Під час проведення вказаних дій працівники міліції завдали ОСОБА_1 тілесні ушкодження. У подальшому, із застосуванням насильства ті ж працівники увірвалися в квартиру НОМЕР_1 цього будинку , провели обшук без дозволу, підкинули наркотичні засоби та заволоділи майном на загальну суму 36 213,93 грн. Після цих подій ОСОБА_1 викликав міліцію та повідомив про злочин. За даним фактом прокуратура м. Житомира неодноразово відмовляла у відкритті кримінального провадження, хоча відповідні постанови багаторазово скасовувались судами, органи прокуратури протягом шести років не провели належного розслідування кримінальної справи. Внаслідок бездіяльності прокуратури позивачі позбавлені можливості захистити свої права.

Короткий зміст судових рішень

Справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачами не надано доказів належності їм на праві приватної власності майна, яке за словами позивачів вкрадене у них, та документів, що підтверджують вартість такого майна, обґрунтованого розрахунку майнової шкоди. Підстави для відшкодування фізичної шкоди позивачам відсутні, оскільки суду не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями працівників правоохоронних органів і наявними у ОСОБА_1 тілесними ушкодженнями, а також обґрунтованого розрахунку розміру фізичної шкоди. Дії працівників міліції та прокуратури щодо позивачів не визнано неправомірними у встановленому законом порядку, досудове розслідування на цей час не закінчено та жодному з працівників правоохоронних органів не повідомлено про підозру у вчиненні злочину. Позовна заява не містить посилання позивачів на те, що внаслідок тривалого невирішення прокуратурою заяви ОСОБА_1 від 12 січня 2010 року та ОСОБА_2 від 30 листопада 2010 року їм заподіяна моральна шкода.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року скасовано в частині відшкодування моральної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 по 25 000 грн кожному на відшкодування моральної шкоди.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що розслідування за скаргами позивачів триває близько шести років. Неналежна якість цього розслідування неодноразово встановлювалась судовими рішеннями, наслідком чого було скасування постанов органів прокуратури про відмову у порушенні кримінальної справи проти працівників міліції, про закриття кримінального провадження, про відмову у задоволенні клопотань ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання їх потерпілими у кримінальному провадженні тощо. З останнього відомого рішення, а саме ухвали від 19 червня 2016 року, якою скасовано постанову старшого слідчого Слідчого відділу прокуратури Житомирської області, випливає, що всебічного і остаточного розслідування заяв ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не здійснено і на даний час. Висновок суду першої інстанції про те, що позовна заява не містить посилання позивачів на те, що внаслідок тривалого невирішення прокуратурою їх заяв їм завдана моральна шкода, є помилковим, оскільки зміст позовної заяви, враховуючи подані уточнення, свідчить про протилежне. З огляду на наведене, органи прокуратури не виконали свій обов`язок щодо ефективного розслідування заяв позивачів щодо їх побиття працівниками міліції, заволодіння особистим майном, що беззаперечно доводить факт заподіяння позивачам моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі по 25 000,00 грн кожному з позивачів, колегія суддів виходила з тривалості порушень прав позивачів, які протягом шести років не можуть отримати остаточне рішення органів прокуратури щодо розслідування фактів, викладених у їх заявах, а відтак змушені протягом всього часу оскаржувати відповідні рішення прокуратури, що перешкоджають належному розслідуванню, щоб спонукати слідчих прокуратури до належного і ефективного виконання своїх обов`язків. Такі дії та бездіяльність слідчих прокуратури спричиняють позивачам моральні страждання, оскільки останні роками не можуть у законний спосіб отримати результат за їх заявами до правоохоронних органів, а відтак і захистити свої права, змушені постійно згадувати і переживати ті події. Відповідно до положень Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури України складають Генеральна прокуратура та підпорядковані їй прокуратури, які є юридичними особами. Контроль за місцевими прокуратурами покладений на обласну прокуратуру. Отже, відшкодування моральної шкоди покладається на прокуратуру Житомирської області, яка є розпорядником коштів. Відмова суду першої інстанції у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди та шкоди, заподіяної здоров`ю, є обґрунтованою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 01 березня 2017 року касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала ВССУ мотивована тим, що у разі відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) в інших випадках заподіяння шкоди зазначеними у цій статті органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначене уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив, зокрема, не звернув уваги на те, що жодними судовими рішеннями чи постановами вищестоящих органів управління Міністерства внутрішніх справ України або прокуратури не встановлено незаконної бездіяльності чи неправомірних дій працівників відповідачів. При цьому у межах розгляду цієї справи позивачами також не заявлялися такі вимоги.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відхилено, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 рокузалишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що шкода, завдана потерпілому незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою. Рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Відповідачі не можуть вчиняти дій щодо безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної особі. На позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі, а суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Позовних вимог до держави в особі вказаного органу позивачі не заявляли. При цьому, позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду із позовною вимогою до належних відповідачів. Жодними судовими рішеннями або постановами вищестоящих органів управління Міністерства внутрішніх справ України або прокуратури, не встановлювалися незаконна бездіяльність або неправомірні дії працівників відповідачів. Не заявлялись такі вимоги і у межах розгляду даної справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслали касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою ВССУ від 22 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 295/499/13-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, щоу позовній заяві у січні 2013 року позивачі просили визнати дії прокуратури м. Житомира та працівників міліції злочинними, прийняти щодо цього окремі ухвали, стягнути з Управління державного казначейства України на користь позивачів матеріальну, фізичну і моральну шкоду. 16 вересня 2015 року ухвалою ВССУ скасоване рішення Богунського районного суду від 05 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 квітня 2015 року, справу направлено на новий розгляд у зв`язку з тим, що апеляційний суд неправильно поклав відповідальність на державу, а не на прокуратуру. У зв`язку з цим, позивачі уточнили позовні вимоги, змінивши відповідача, з якого вимагалося відшкодування завданої шкоди. Ухвалою від 01 березня 2017 року ВССУ скасував рішення апеляційного суду від 06 вересня 2016 року та направив справу до апеляційного суду, вказавши, що шкоду має відшкодовувати держава. Направлення справи на новий розгляд до апеляційного суду, а не до суду першої інстанції, позбавило позивачів можливості внести нові уточнення до позову. Позивачі вважають хибним висновок суду про те, що вони не просили стягнути шкоду з Головного Управління Державної казначейської служби України (далі - ГУДКСУ). ГУДКСУ було залучено як співвідповідач. Апеляційний суд проігнорував клопотання позивачів про стягнення шкоди з ГУДКУ. Крім того, апеляційний суд вийшов за межі вимог їх апеляційної скарги. Незаконність дій міліції підтверджується тим, що проти позивача ОСОБА_2 наявна постанова від 05 січня 2010 року про відмову у порушенні кримінальної справи, яка підтверджує і незаконне заволодіння майном позивачів, підкидання ним наркотичних засобів. Вважає незаконною відмову апеляційного суду витребувати висновок почеркознавчої експертизи від 10 листопада 2016 року, відповідно до якої дозвіл ОСОБА_2 на проникнення у приміщення не є належним дозволом, що підтверджує факт катування позивача, якому він піддавався для отримання такого дозволу. Позивачі вважають повністю підтвердженим факт заподіяння їм моральної шкоди з боку правоохоронних органів. Більшість доказів судами не досліджувалась, що випливає з тексту судових рішень. Факт протиправності дій працівників правоохоронних органів була підтверджена численними судовими рішеннями, якими скасовувалися постанови про відмову у порушенні кримінальної справи.

Позиції інших учасників

У жовтні 2017 року керівником Житомирської місцевої прокуратури Грабович А. Б. подані заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в яких відповідач просить відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Заперечення мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення є законними та не підлягають скасуванню. Шкода, завдана протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю посадових осіб органу державної влади підлягає відшкодуванню державою, яка у таких справах є належним відповідачем. У статті 1174 ЦК України не передбачена відповідальність держави за шкоду, завдану працівниками прокуратури. Судовими рішеннями, на які посилаються позивачі, не встановлено факт протиправності проведеного у позивачів 24 грудня 2009 року обшуку.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У разі відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, відповідно до якої така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування державою шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб. Зокрема, для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Наявність інших елементів складу цивільного правопорушення входить до предмету доказування у спорах про стягнення збитків у таких справах.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов у зазначених справах має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою, структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Відповідно до пункту першого Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.Згідно з пунктом четвертим даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду;

У пунктах 3, 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, у редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у тому числі шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відповідачами вказали Житомирську місцеву прокуратуру, Житомирський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області, прокуратуру Житомирської області, Головне управління Національної поліції в Житомирській області, Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області.

Апеляційний суд у оскаржуваному судовому рішенні дійшов правильного висновку про те, що позивачі не заявили позовні вимоги про стягнення шкоди з держави.

Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, (далі - ЦПК України 2004 року) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 33, 36, 119 ЦПК України 2004 року позивач визначає відповідача у справі.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм процесуального права з огляду на вихід за межі доводів апеляційної скарги, є необґрунтованими.

Відповідно до статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Апеляційний суд під час постановлення оскаржуваного судового рішення, діяв з дотриманням даних процесуальних норм, вирішуючи питання законності постановлення рішення судом першої інстанції у межах вимог, заявлених у суді першої інстанції у їх остаточній редакції.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду із позовною вимогою до належного відповідача.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду постановлено без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами першої і апеляційної інстанцій постановлені оскаржувані судові рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 27 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов