Справа № 127/6366/19
Провадження № 22-ц/801/1834/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 рокуСправа № 127/6366/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Марчук В.С., Міхасішина І.В., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючої як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_2 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2019 року, постановлену суддею Медяною Ю.В., в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , діючої як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Служба у справах дітей Вінницької міської ради, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2019 року в задоволенні клопотанння відповідача ОСОБА_1 про вжиття судом заходів процесуального реагування до позивача, стягнення штрафу та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, відмовлено.

Заяву представника позивача ОСОБА_3 - адвоката Піпка А.М. про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову та розподілу судових витрат, задоволено частково.

Закрито провадження у вищезгаданій справі(№127/6366/19) у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 грн. 00 коп.

Судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно закрито провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, так як були підстави для закриття провадження у справі в у зв`язку з відсутністю предмета спору; судом при стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу було безпідставно застосовано друге речення ч. 3 ст. 142 ЦПК України, так як вимоги позову і дії відповідача щодо зняття з реєстраційного обліку в спірній квартирі її доньки не є тотожними; відповідач не знала про поданий позивачем позов, а отже, не знала про його вимоги, а від так не могла їх задовольнити; суд не взяв до уваги, що відповідач зняла з реєстраційного обліку свою доньку 18.05.2019, а про вимоги позову дізналась 23.05.2019, що свідчить про те, що 18.05.2019 відповідач не могла задовольнити вимоги позову; суд першої інстанції, зменшивши розмір витрат до 3500 грн не обґрунтував такий розмір; в матеріалах справи відсутні докази повноважень у цій справі саме адвоката Піпко А.М., адже в справі є договір укладений з адвокатським бюро; судом не зроблено належної та об`єктивної оцінки усіх матеріалів справи в зв`язку з чим суд не мотивував своїх висновків.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 04.03.2019 ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , яка представляє як законний представник інтереси малолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), в якому просила визнати ОСОБА_2 , такою що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

13 березня 2019 року ухвалою суду першої інстанції відкрито провадження у справі.

19.06.2019 представник позивача - адвокат Піпко А.М. подав до суду заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позову та розподіл судових витрат.

Заява мотивована тим, що після пред`явлення позову та відкриття провадження у справі, 18.05.2019 відбулось зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_2 , а тому позивач не підтримує своїх позовних вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

20.06.2019 ОСОБА_1 звернулась з клопотанням про закриття провадження в цивільній справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Також просила постановити ухвалу про стягнення з позивача в порядку ст. 148 ЦПК України в дохід держави штрафу в розмірі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб за зловживання процесуальними правами.

08.07.2019 ОСОБА_1 подала до суду клопотання, в якому просила закрити провадження у справі, і відмовити в задоволенні заяви адвоката Піпко А.М. від 19.06.22019 в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу.

09 липня 2019 року суд постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про вжиття судом заходів процесуального реагування до позивача, стягнення штрафу та закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Цим же судовим рішенням суд першої інстанції закрив провадження у справі в зв`язку з відмовою позивача від позову, та стягнув з відповідача на користь позивач витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3500грн.

Беручи до уваги хронологію звернень сторін з вказаними клопотанням та їх зміст, зокрема, прохальна частина останнього клопотання відповідача про закриття провадження у справі та про відмову в задоволенні клопотання Піпка А.М. в частині стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 остаточно визначилась з своєю позицією щодо заявленого клопотання адвокатом Піпко А.М., і в дійсності, предметом оскарження є ухвала суду в частині стягнення з відповідача витрат позивача на правову допомогу.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання адвоката позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, керувався ч. 3 ст. 142 ЦПК України в цілому.

При цьому, суд першої інстанції обмежився лише мотивацією розміру витрат за правничу допомогу, який був зменшений ним, і які, на його думку, підлягають стягненню з відповідача. Однак, залишилось без мотивації суду питання чи є підстави для їх стягнення чи ні, і суд не надав оцінку твердженню апелянта в цій частині.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за правничу допомогу, оскільки відсутні підстави для стягнення таких витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача.

Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача (друге речення ч. 3 ст. 142 ЦПК України).

Проаналізувавши в цілому вказану норму, колегія суддів вважає, що позивач, який відмовився від позову, набуває право на відшкодування судових витрат в разі, коли він звернувся до суду з позовом з вимогами до відповідача, а відповідач, після пред`явлення до нього позову, задовольнив ці вимоги, тобто виконав вимоги позивача.

Для того, щоб їх виконати, вимоги позову повинні мати зобов`язальний характер по відношенню до відповідача, тобто про зобов`язання відповідача вчинити певні дії чи не вчиняти жодних дій, або припинити дії, які порушують право позивача тощо.

Вимоги, що ставляться у позові до відповідача та дії відповідача після пред`явлення позову повинні бути ідентичні.

В даному випадку, ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогою визнати свою внучку - малолітню ОСОБА_6 , такою, що втратила право користування квартирою, яка належить позивачу.

Вимоги позову про визнання особи такою, що втратила право, фактично не можна виконати відповідачем, оскільки рішення суду, за результатами розгляду справи в такому випадку (в разі задоволення таких вимог), лише констатувало б факт втрати особою права на користування чужим майном (сервітут).

Про це стверджується також в позові ОСОБА_3 , яка заявляла згадану вимогу на підставі ст. 405 ЦК України - право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом.

Вимог про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_3 не заявляла, а тому прямого зв`язку між вимогами позивача та діями відповідача щодо зняття з реєстрації відповідача не має.

Отримавши рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, власник житла має право, на підставі п.26 Правил реєстрації місця проживання (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207) звернутись до відповідних органів із вимогою зняти з реєстрації таку особу.

Отже, в даному випадку, зняття з реєстрації місця проживання є похідною дією, дією, яка вчиняється після задоволення вимог про визнання особою такою, що втратила право користування житлом.

З іншої точки зору, на думку колегії суддів, важливим фактом при вирішенні питання про наявність підстав для стягнення судових витрат з відповідача в разі відмови позивача від позову після пред`явлення ним позову, є обізнаність відповідача про наявність такого позову та характер самих вимог, які заявляються до нього, і чи дії відповідача були направленні саме на задоволення вимог позову.

З даною позовною заявою ОСОБА_3 звернулась до суду 04.03.2019 .

18.05.2019 ОСОБА_1 зняла з реєстрації місця проживання (квартира, яка належить позивачу) свою доньку.

Отже, факт зняття з реєстрації ОСОБА_7 мав місце після подання ОСОБА_3 позову до суду.

Однак, слід звернути увагу, що ухвалою суду першої інстанції від 13 березня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , і даною ухвалою призначено дату судового засідання - 23.04.2019.

Як встановлено, ухвала суду першої інстанції про відкриття провадження у справі відповідачкою отримана не була, і повернута в суд з відміткою на конверті про причини повернення - «за закінченням терміну зберігання» (а.с.89-90).

Повернулась до суду також копія позовної заяви, яка направлялась відповідачу.

23.04.2019 судове засідання не відбулось і було відкладене на 23.05.2019.

22.04.2019 ОСОБА_1 подала до суду заяву про відкладення судового засідання, яке призначене на 23 травня 2019 року.

У заяві ОСОБА_1 повідомила суд, що судову повістку отримала рекомендованим листом 22.05.2019, і лише з судової повістки вона дізналась, що вона викликається до суду як «відповідач», у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Також в цій заяві ОСОБА_1 підтвердила, що вона не отримувала з суду ні копії позовної заяви з додатками, ні ухвали про відкриття провадження у справі, а тому вона не володіла інформацією щодо предмета спору. Просила надати можливість для ознайомлення з матеріалами цивільної справи, в зв`язку з чим судове засідання було відкладене на 21.06.2019.

Лише 23.05.2019, відповідно до розписки (а.с.117), ОСОБА_1 отримала копії всіх процесуальних документів.

В матеріалах справи не має жодного доказу, який би спростовував обставини, викладені у зазначеній заяві ОСОБА_1 ..

Тому, твердження представника позивача про обізнаність відповідача про наявність позову в суді, а отже, із вимогами позивача, є хибним, і суд не бере їх до уваги, оскільки суд не може робити висновки на припущенні тих чи інших обставин.

Враховуючи, що зняття з реєстрації місця проживання відповідача відбулось 18.05.2019, те, що ОСОБА_1 дізналась, що вона є відповідачем у цивільній справі про визнання особи, такою, що втратила право користування житлом лише 22.05.2019, і копію позову з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження у справі отримала 23.05.2109, можна зробити висновок: відповідач, знявши свою дитину з реєстрації до того моменту, як дізналась про позов, не могла задовольнити його вимоги, що є умовою для стягнення судових витрат з відповідача.

Колегія суддів вважає, що задоволення відповідачем вимог позову після його подання, фактично свідчить про визнання ним позову, для чого, перш за все, необхідно знати його вимоги, чого не було в даному випадку.

Фактично відбувся збіг обставин, а не процесуальна послідовність обставин, яка повинна бути відповідно до вимог ч. 3 ст. 142 ЦПК України.

Крім того, факт зняття відповідача з місця реєстрації не виключає визнання відповідача таким, що втратив право користування чужим майном. Це означає, що відмовившись від позову, позивач використав своє право на вчинення такої процесуальної дії, однак він не зобов`язаний був це робити, а мав можливість підтримати заявлений ним позов до закінчення розгляду справи по суті.

Аналіз встановлених судами наведених вище обставин справи та норм матеріального і процесуального права у їх взаємозв`язку дає підстави для висновку про те, що в даному випадку, зняття відповідача з реєстрації місця проживання не є задоволенням позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

В зв`язку з тим, що в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат за правову допомогу, понесені останньою, не має правового значення досліджувати та аналізувати інші доводи апеляційної скарги.

Отже, ухвала суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, з постановленням нової про відмову в задоволенні цих вимог.

Не підлягає задоволенню вимога апелянта про скасування ухвали з направленням справи на новий розгляд, так як відсутні обставини, які унеможливлюють апеляційний суд постановити нову ухвалу в частині скасованої.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 289 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 09 липня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн. 00 коп. скасувати, постановити в цій частині нову про відмову у задоволенні вимог про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2019 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді В.С. Марчук

І.В. Міхасішин