Справа № 6-156/11
Провадження № 22-ц/810/579/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2019 року Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Назарової М.В.,

суддів Авалян Н.М., Єрмакова Ю.В.,

за участю секретаря Вовчанської С.В.,

учасники справи: заявник ОСОБА_1 , заінтересовані особи державний виконавець відділу державної виконавчої служби Лутугинського районного управління юстиції Луганської області, ПАТ «Комерційний банк «Надра»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 19 червня 2019 року, постановлену Білокуракинським районним судом у складі: судді Максименко О.Ю. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про скасування обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження заявника як боржника у праві виїзду за межі України по цивільній справі № 6-156/11 Лутугинського районного суду Луганської області за поданням державного виконавця державної виконавчої служби Лутугинського районного управління юстиції Луганської області Васюта Н.М., погодженого з начальником відділу ДВС Лутугинського районного управління юстиції, про обмеження права на виїзд за межі України ОСОБА_2 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що про заочне рішення і про судове провадження № 6-156/11 він не знав, оскаржувана ухвала винесена на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин справи, що мають істотне значення для справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки не доведено обставини можливого умисного ухилення боржника від виконання зобов`язання. Під час відновлення втраченого судового провадження № 6-156/11 було з`ясовано, що ухвала по цивільній справі № 6-156/11 не має відношення до заявника, та з тексту відповіді 16 жовтня 2018 року № 184/Л-15504 Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України слідує, що ухвалу від 04.08.2011 року було винесено за поданням ВДВС Лутугинського РУЮ Луганської області щодо зведеного виконавчого провадження № 1-688.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 19 червня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі заявник (боржник) ОСОБА_1 посилається на її незаконність та необґрунтованість з огляду на вимоги національного законодавства, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки Білокуракинський районний суд є судом першої інстанції і в його повноваження не входить оцінка рішення, яке винесено Лутугинським районним судом, і заявник не просив скасувати останню; судом не враховано пояснення заявника про можливість його обмеження у праві виїзду лише за умови суб`єктивного ухилення від виконання зобов`язань; заявнику не було відомо про винесені судові рішення і він належним чином судом не повідомлявся про виклик; судові провадження у зв`язку із ситуацією на сході України відновлені лише в частині самих рішень, копію заочного рішення він не отримав, що позбавляє його права на оскарження, оскільки жодного кредитного договору на суму 348682,87 грн. він не порушував; заявник не був обізнаний про виконавче провадження, тому не міг ухилятися від виконання зобов`язань; судом порушено обов`язок доказування, оскільки державним виконавцем на спростування доводів заявника не надано жодного доказу про ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов`язань.

Тому просить скасувати ухвалу та скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, що накладене ухвалою Лутугинського районного суду Луганської області від 04 серпня 2011 року.

У визначений судом строк відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Заявник та заінтересовані особи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 лютого 2019 року за заявою ОСОБА_1 частково відновлене втрачене судове провадження по цивільній справі Лутугинського районного суду Луганської області № 6-156/11 Лутугинського районного суду Луганської області за поданням державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лутугинського районного управління юстиції Луганської області Васюта Н.М., погодженого з начальником відділу державної виконавчої служби Лутугинського районного управління юстиції про обмеження права виїзду за межі України ОСОБА_2 в частині ухвали суду від 04.08.2011 року (а.с. 120-121).

З відновленої ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 15 лютого 2019 року ухвали Лутугинського районного суду Луганської області від 04 серпня 2011 року вбачається, що подання державного виконавця ВДВС Лутугинського районного управління юстиції Луганської області Васюта Н.М. задоволено та обмежено у праві виїзду за межі України громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без вилучення закордонного паспорту, оскільки останній ухиляється від виконання зобов`язання за рішенням суду.

Підставою для звернення до суду державного виконавця зазначено перебування у відділі ДВС у Лутугинському районі зведеного виконавчого провадження № 1-688 з виконання виконавчого листа № 2-1047 від 23.07.2008 року Лутугинського районного суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» боргу в сумі 348682,87 грн., а також повернення судового збору у розмірі 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 30 грн., а всього 350412,87 грн., за яким боржник ОСОБА_2 заборгованість в добровільному порядку не сплачує, на виклики до ВДВС Лутугинського РУЮ не з`являється, згідно акту за вказаної у виконавчому листі не проживає.

Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.10.2018 року № 184/Л-15504, вказана ухвала Лутугинського районного суду Луганської області від 04.08.2011 року у цивільній справі № 6-156/11, винесена за поданням ВДВС Лутугинського РУЮ Луганської області щодо зведеного виконавчого провадження № 1-688, перебуває в органах охорони державного кордону на виконанні.

Відповідно до частин 1-3, 5 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Звертаючись до суду із заявою відповідно до частини 5 ст. 441 ЦПК України, ОСОБА_1 просить скасувати застосовані судом обмеження, мотивуючи незаконністю та необґрунтованістю ухвали суду про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України з огляду на недоведеність факту його ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду, а також своєю необізнаністю про ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості та оскаржуваної ухвали.

Переглядаючи справу за доводами апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що вирішуючи питання, суд першої інстанції вірно взяв до уваги той факт, що обмежувальний захід було застосовано до боржника у зв`язку із судовим рішенням, яке набрало законної сили, та не скасовано у встановленому законом порядку.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що Білокуракинський районний суд є судом першої інстанції і в його повноваження не входить оцінка рішення, яке винесено Лутугинським районним судом, то вказане є слушним, оскільки заявник хоча і не просив скасувати останнє, однак всі його доводи зводяться до незгоди саме із ухвалою суду про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, цитуванню положень процесуального закону, що регулює спірні правовідносини, рішень судів в інших справах щодо інших боржників, де йдеться про те, що сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не свідчить про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.

Натомість, аналіз норм цивільного процесуального кодексу, що регулює скасування застосованих судом обмежень, свідчить про те, що таке може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Таких доказів ОСОБА_1 суду не надав.

Тому колегія погоджує висновок суду про необгрунтованість заяви ОСОБА_2 , оскільки посилання заявника на винесення Лутугинським районним судом 04.08.2011 року ухвали на підставі неповного з`ясування та недоведеності всіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, не є мотивуванням саме необхідності скасування обмеження виїзду за межі України, а зводяться до незаконності, на думку заявника, ухвали суду від 04.08.2011 року, що є самостійним предметом оскарження.

Вказані посилання заявника на допущені судом при вирішенні подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для оскарження у встановленому законом порядку судового рішення, а не підставою для скасування застосованого судом обмеження відповідно до ч. 5 ст. 441 ЦПК України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визначає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін.

Відповідно до частини 8 ст. 441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 19 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 30 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: