Провадження № 2/161/3909/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

11 листопада 2019 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді - Крупінської С.С.

при секретарі - Бакай Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Луцька цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у квартирі зареєстровані її сестра ОСОБА_2 та її ОСОБА_4 . Хоча відповідачі і зареєстровані у квартирі, однак, в ОСОБА_2 у квартирі не проживає з 1998 року, ОСОБА_3 з 2004 року без поважних причин, вони зібрали свої особисті речі, залишили жило та на даний час місце проживання їх невідомо. Факт не проживання відповідачів підтверджується актами, складеними житлово-будівельним кооперативом.

Оскільки відповідачі не проживають у квартирі без поважних причин, квартирою не користуються і не цікавляться, комунальні послуги не сплачують, то просить суд, визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, а тому судом згідно вимог ст. 280 ЦПК України ухвалено заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Судом встановлено, що згідно договору дарування квартири від 05.10.2002 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Як зазначає позивач у позовній заяві, то в квартирі зареєстровано місце проживання її сестри ОСОБА_2 та її ОСОБА_5 (а.с. 9-10).

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі не проживають у квартирі значний час, а саме ОСОБА_2 з 1998 року, ОСОБА_3 з 2004 року без поважних причин, комунальні послуги не сплачують, не беруть участі в її утриманні, особистих речей їх там немає.

Суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення.

Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено, що відповідачі не проживають у даній квартирі, тобто не використовують надане право поживання в ній з власної волі, отже за положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК - втратили право на користування цим житлом через відсутність без поважних причин понад 1 рік.

Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 141, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , 1968 року народження, ОСОБА_3 , 2000 року народження такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад 1 рік.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 11.11.2019 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С. Крупінська