Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.11.2019 Справа №607/7689/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі

головуючого судді Сливка Л.М.,

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвоката Берегуляка В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права на частку у квартирі та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив в суд позов до відповідача ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права на частку у квартирі та визнання права власності. В обґрунтування цих вимоги зазначає, що учасники справи є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Йому, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 належить по 1/6 частині вказаної квартири, а ОСОБА_5 - 1/2. Також у квартирі проживають ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Порядок користування цим майном між співвласниками не встановлений. З огляду на те, що частка відповідача у зазначеній квартирі незначна і не може бути виділена в натурі, спільне проживання її та інших співвласників неможливе, позивач вважає за необхідне припинити частку ОСОБА_2 у вказаній квартирі і визнати право власності на неї за ОСОБА_1 .

Після відкриття провадження у справі, в порядку, визначеному частиною 1 ст. 51 ЦПК України, до участі в справі було залучено співвідповідача - ОСОБА_3

ОСОБА_2 подала відзив та письмові пояснення у яких, окрім іншого, зазначила, що позивачем не обґрунтовано, чому він вважає її частку у квартирі незначною, адже вона аналогічна до тієї, якою володіє він сам. Користуватись своєю власністю вона не може, оскільки позивач чинить їй перешкоди у цьому, що підтверджується рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 червня 2018 року. Твердження ОСОБА_1 про те, що припинення права власності на її частку не завдасть їй істотної шкоди не відповідають дійсності. Поданий ОСОБА_1 висновок є неналежним доказом, оскільки дослідження проведено з численними порушеннями вимог закону. Також просить взяти до уваги, що вона надала в позику батьку позивача - ОСОБА_6 , 28 000 доларів США, які він використав в інтересах сім`ї. Боргу не повернув, а тому ці кошти були стягнені з нього рішенням суду. В процесі виконання цього рішення, на прилюдні торги була виставлена належна ОСОБА_6 1/6 частка у власності квартири АДРЕСА_1 і вона, тобто відповідач, її придбала. Саме щодо цієї частики і виник спір. ОСОБА_2 вважає, що у випадку, якщо судом буде припинено її право власності на цю частку, то таким чином її, як кредитора, буде позбавлено права на повернення коштів.(а.с. 80, 122-124)

ОСОБА_3 відзиву не подав.

У відповіді на відзив позивач спростував твердження ОСОБА_2 і зазначив, що не має наміру позбавляти її власності, а лише бажає викупити її частку в кварті де проживає він та його сім`я. (а.с. 85)

Треті особи не надали своїх пояснень щодо позову чи відзиву.

Позивач та його представник ОСОБА_10 у судовому засідання підтримали вказані вимоги та просили їх

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвокат Берегуляк В.Ф. проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві та поясненнях.

Треті особи у судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Про причини неявок суду не повідомили. За таких обставин розгляд справи слід провести за відсутності таких осіб на підставі пункту 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та Цісецькій З.Т. (далі Квартира)

Частки цих співвласників та підстави на яких виникло право власності є такими:

- ОСОБА_1 належить 1/6 частина Квартири на підставі свідоцтва про право власності від 29 червня 1993 року, виданого міським бюро технічної інвентаризації м. Тернополя згідно розпорядження органу приватизації № 3250 від 26 червня 1993 року;

- ОСОБА_2 належить 1/6 частина Квартири на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 090406 від 16 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Кашинською М.І. за реєстровим № 2139;

- ОСОБА_4 належить 1/6 частина Квартири на підставі свідоцтва про право власності від 29 червня 1993 року, виданого міським бюро технічної інвентаризації м. Тернополя згідно розпорядження органу приватизації № 3250 від 26 червня 1993 року;

- ОСОБА_5 належить 1/2 Квартири на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Першою Тернопільською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1385 та 4-1750, а також свідоцтва про право власності від 29 червня 1993 року, виданого міським бюро технічної інвентаризації м. Тернополя згідно розпорядження органу приватизації № 3250 від 26 червня 1993 року.

Зазначені обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 117519609 від 19 березня 2018 року. (а.с. 12)

Частка ОСОБА_2 була придбана нею на прилюдних торгах, проведених в процесі виконання рішення суду про стягнення в її користь з батька позивача - ОСОБА_6 , грошових коштів в сумі 28000 доларів США. Такі обставини доказуванню не підлягають в силу норм частини 1 ст. 81 ЦПК України, оскільки визнаються учасниками справи та у суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Окрім власників, у Квартирі проживають ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказане підтверджується копію довідки № 1-937 від 11 жовтня 2017 року, виданої ДП «Авторитет Плюс» та актом комісії, в складі працівників ДП «Авторитет Плюс». (а.с. 89, 90)

Також позивач посилається на те, що у Квартирі проживають ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є сином ОСОБА_1 (позивач) і ОСОБА_8 (його дружина) та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , - син ОСОБА_4 (співвласник ОСОБА_13 ) і ОСОБА_9 .

Хоча позивачем і не надано доказів, котрі підтверджували б обставини, викладені у попередньому абзаці, однак суд бере їх до уваги з огляду на те, що батьки зазначених дітей проживають у Квартирі, а отже місце проживання їхніх малолітніх дітей є аналогічним, відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

06 червня 2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення у справі № 607/4622/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщення та встановлення порядку користування квартирою, яким усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні Квартирою АДРЕСА_1 , шляхом надання їй можливості зробити копії ключів від вхідних дверей зазначеної квартири, а також надання можливості користуватися її приміщеннями та кімнатами.

На виконання цього рішення суду видано виконавці листи. (а.с. 93, 94, 95, 96)

Однак воно не виконано, ключів від вхідних дверей Квартири відповідачу ОСОБА_2 не надано, можливості користуватися приміщеннями та кімнатами не забезпечено. Такі обставини доказуванню не підлягають в силу норм частини 1 ст. 81 ЦПК України.

Також у вказаному рішенні зазначено, що не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_2 щодо визнання за нею права користування на одну кімнату (розміром 14,2 м2) в Квартирі.

Згідно з висновком приватного підприємства «Експертоцінка», вартість 1/6 Квартири, станом на 04 травня 2018 року, складає 58 898,36 грн.

Експерт-оцінювач ОСОБА_15 , надаючи пояснення суду, підтримав вказаний висновок.

Вказану суму коштів позивач, до ухвалення рішення, вніс на депозитний рахунок суду, про що свідчить копія квитанції № 0.0..1 від 06 вересня 2019 року. (а.с. 176)

Відповідачу ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 72,6 м2, житловою 43,5 м2, що підтверджується копією договору дарування квартири серії АВЕ № 147078 від 29 листопада 1999 року та реєстраційного посвідчення від 30 листопада 1999 року. (а.с. 155)

З 23 листопада 1985 року ОСОБА_2 перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 30 серпня 2006 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області.

Надаючи оцінку вказаним обставинам справи, суд керується наступними нормами права та прийшов до таких висновків.

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частинною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (частина 1 ст. 81 ЦПК України)

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з статтями 77, 78, 79 та 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вимогами частин 1-3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За правилами частини 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Такий висновок відповідає правовій позиції Великої палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 18 грудня 2018 року (справа 908/1754/17, провадження № 12-180гс18).

Незважаючи на це, обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 посилається одразу на усі пункти частини 1 ст. 365 ЦК України, тобто стверджує, що: частка відповідача у Квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Надаючи правовий аналіз таким доводам, через призму фактичних обставин справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

ОСОБА_1 , як співвласник майна, котрий вимагає припинити право власності іншого співвласника, зазначає, що частка останнього є незначною.

Поняття «незначна частка» є оціночним і тлумачити його можна по різному в залежності від того між чим проводиться порівняння.

У даному випадку, твердження про незначний розмір частки відповідача у власності Квартири висуває лише позивач. Інші співвласники цього помешкання про свої претензій до ОСОБА_2 не заявляють і про незначний розмір її частки не стверджують.

Отже, оцінюючи частку відповідача, слід проводити порівняння не з площею усієї Квартири, оскільки у такому випадку суд неминуче врахує частинки і тих співвласників, котрі не висувають претензій до ОСОБА_2 , а лише часткою позивача, у якого виник спір з останньою.

Зважаючи на те, що частки позивача та ОСОБА_2 є рівними і становлять 1/6, суд вважає, що у ОСОБА_1 відсутні підстави стверджувати про незначний розмір частки відповідача у власності Квартири.

Щодо неможливості виділу частинки відповідача в натурі, то і ці доводи позивача не заслуговують на увагу у зв`язку з їх недоведеністю.

Поданий ОСОБА_1 висновок, вказаних обставин довести не може та є недопустимим доказом у цьому питанні, адже він наданий експертами-оцінювачами із залученнями інженера-будівельника, до повноважень яких не входить можливість підтвердження чи спростування можливості виділення в натурі частин житлового приміщення.

Безпідставними є і посилання позивача на те, що спільне користування ОСОБА_13 є неможливим, оскільки ним не надано належних, допустимих та достовірних доказів, котрі це підтверджували б.

У цьому контексті слід зазначити, що порушене право ОСОБА_2 щодо користування своєю часткою у Квартирі так і не було відновлено. Потрапити у це помешкання вона не може. За даних умов, говорити про неможливість спільного використання Квартири усіма співвласниками передчасно.

Особливу увагу слід приділити тому, чи завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 припинення її права власності у Квартирі.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України, а також статтею 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Сам той факт, що відповідач, проти своєї волі, буде позбавлена права власності без легітимної та переконливої мети, а також за відсутності достатніх правових підстав є обставиною, котра може завдати їй істотної шкоди.

Сама по собі наявність іншого житлового приміщення у власності ОСОБА_2 не може свідчити про те, що позбавлення її частки Кваритри не завдасть їй істотної шкоди.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 не доведено своїх позовних вимог, що є безумовною підставою відмови у задоволенні позову.

Кошти, внесені позивачем на депозитний рахунок суду, як вартість частки Квартири, право власності на яку він вважав за необхідне припинити, слід йому повернути.

Керуючись статтями 4, 13, 89, 141, 258, 259, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права на частку у квартирі та визнання права власності.

Повернути ОСОБА_1 58 900 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот) грн., сплачених на користь територіального управління Державної судової адміністрації України у Тернопільській області згідно квитанції № 0.0..1 від 06 вересня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 04 грудня 2019 року.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка