ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2229/19 Справа № 216/6654/17 Суддя у 1-й інстанції - Биканов І. Р. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1
відповідач: Військова частина НОМЕР_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року, яке постановлено суддею Бикановим І.Р. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, -
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення грошової компенсації за неотримане речове майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з березня 2000 року по день звільнення, станом на червень 2002 року, він недоотримав речове майно на загальну суму 1954,21 грн.

09.11.2017 року він отримав накладну № 1251 на отримання речового майна, яка є документом сурової звітності та дає йому право пред`являти вимогу про виконання зобов`язання, що є підтвердженням відновлення терміну позовної давності.

За несвоєчасне отримання вищевказаних грошових коштів, з червня 2002 року по грудень 2017 року його інфляційні втрати становлять 10 673,19 грн.

У зв`язку з наведеним вище, уточнивши свої позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь грошову компенсацію на недоотримане речове майно, з урахуванням інфляційних втрат в сумі 12 627,40 грн.
Рішенням Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення позовних вимог посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надано належної оцінки істотним обставинам справи.
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що існує рішення про стягнення на його користь грошової компенсації за речове майно на суму 1954,21 грн., оскільки вказаним рішенням було вирішено видати вказане речове майно, тому позовні вимоги є різними.
Позивач зауважує, що оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року «Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» було відновлено право на отримання грошової компенсації замість речового майна, він має право на отримання такої компенсації з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 15339,87 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 з березня 2000 року по день звільнення, станом на червень 2002 року, недоотримав речове майно на загальну суму 1954,21 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2005 року з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто речове майно, а саме: пальто зимове вартістю 213 грн., плащ демісезонний 180 грн., куртка із бавовни 128 грн., парадно-вихідний мундир і брюки вартістю 183,60 грн., куртка та брюки вартістю167 грн., брюки вартістю 58 гр., костюм з бавовни камуфляжний вартістю 73,98 грн., берет вартістю 8,16 грн.,2 кашкети із бавовни камуфляжні на суму 13,80 грн., кашкет повсякденний вартістю 17,03 грн., кашкет повсякденно-вихідний вартістю 17,03 грн., 6 сорочок на суму 180 грн., галстук на суму 16,56 грн., білизна на суму 84,80 грн., білизна тепла на суму 55,96 грн., утепленні черевики на суму 191,88 грн., черевики з високим борцем вартістю 91,50 грн., пара рукавичок вартістю 3,20 грн., кашне на суму 19 грн.,шапка-ушанка вартістю 38,40 грн., туфлі 2 пари на суму 160,20 грн., пілотка вартістю 6,06 грн., портянки літні на суму 21,70 грн., носки на суму 6,36 грн., а всього на суму 1954,21 грн., що підтверджується виконавчим листом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що грошова компенсація за неотримане речове майно вже стягнута рішенням суду та виконавчий лист не пред`являвся до виконання не з вини відповідача.
Колегія суддів погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 , однак не може погодитись з мотивами відмови в задоволенні позову, з огляду на наступне.
Звертаючись з даним позовом, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію стягнутого за рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2005 року майна в розмірі 1954,21 грн. та інфляційні витрати.
Однак, рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2005 року з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто речове майно, а саме: пальто зимове вартістю 213 грн., плащ демісезонний 180 грн., куртка із бавовни 128 грн., парадно-вихідний мундир і брюки вартістю 183,60 грн., куртка та брюки вартістю167 грн., брюки вартістю 58 гр., костюм з бавовни камуфляжний вартістю 73,98 грн., берет вартістю 8,16 грн.,2 кашкети із бавовни камуфляжні на суму 13,80 грн., кашкет повсякденний вартістю 17,03 грн., кашкет повсякденно-вихідний вартістю 17,03 грн., 6 сорочок на суму 180 грн., галстук на суму 16,56 грн., білизна на суму 84,80 грн., білизна тепла на суму 55,96 грн., утепленні черевики на суму 191,88 грн., черевики з високим борцем вартістю 91,50 грн., пара рукавичок вартістю 3,20 грн., кашне на суму 19 грн., шапка-ушанка вартістю 38,40 грн., туфлі 2 пари на суму 160,20 грн., пілотка вартістю 6,06 грн., портянки літні на суму 21,70 грн., носки на суму 6,36 грн., а всього на суму 1954,21 грн., тобто було вирішено питання щодо речового майна, яке позивач недоотримав при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 .
Слід зауважити, що можливість отримувати грошову компенсацію замість речового майна визначена Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», яка була прийнята після звільнення позивача в 2002 році з Військової частини НОМЕР_1 , отже, вказана Постанова не підлягає застосуванню до даних правовідносин.
Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами на час звільнення позивача з Військової частини НОМЕР_1 , зазначена постанова не розповсюджувалась, оскільки вона не має зворотної сили, натомість, відповідно до вимог чинного законодавства, на період виникнення спірних правовідносин, з відповідача на користь позивача було стягнуто речове майно, чим було захищено його порушене право.
Також слід зауважити, що відповідно до вимог частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ в редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
Частиною 4 статті 9 цього Закону визначено, що порядок і розміри грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців та компенсації замість речового майна і продовольчих пайків встановлюються Кабінетом Міністрів України з урахуванням коефіцієнта індексації грошових доходів.
Дію частини 2 статті 9 зазначеного Закону призупинено Законом України «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ в частині одержання військовослужбовцями продовольчих пайків або за їх бажанням грошової компенсації замість них та замість речового майна. Закон набув чинності з 11 березня 2000 року.
Відповідно до положень зазначеного Закону військовослужбовці втратили право на отримання продовольчих пайків та грошової компенсації замість них. Право на отримання речового майна під час проходження служби у військовослужбовців залишилось, військовослужбовці були позбавлені лише права, за їх бажанням, під час проходження військової служби, на отримання грошової компенсації замість речового майна.
З 01 січня 2007 року набула чинності ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно якої продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №1444 було затверджено Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань у мирний час.
Відповідно до пункту 27 вказаного Положення військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримувати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення.
Таким чином, на момент звільнення позивача з військової частини НОМЕР_1 він не мав передбачене цим Положенням право на отримання при звільненні зі служби грошової компенсації замість неотриманого речового майна.
Крім того слід зауважити, що відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон чи договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення.
На думку колегії суддів, позивач по справі скористався своїм правом на захист порушеного права щодо недоотриманого речового майна при звільненні з Військової частини НОМЕР_1 та рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2005 року таке право позивача було захищено шляхом стягнення вказаного майна на користь позивача.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що існує рішення про стягнення на його користь грошової компенсації за речове майно на суму 1954,21 грн., оскільки вказаним рішенням було вирішено видати вказане речове майно, тому позовні вимоги є різними, оскільки питання щодо недоотриманого позивачем речового майна було вирішено рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2005 року, яким стягнуто з відповідача на користь позивача спірне майно, право на отримання грошової компенсації на час виникнення спірних правовідносин законом передбачено не було, а Постанова Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» не розповсюджується на спірні правовідносини.
Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року «Про затвердження порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» було відновлено право на отримання грошової компенсації замість речового майна, він має право на отримання такої компенсації з урахуванням індексу інфляції та 3% річних в розмірі 15339,87 грн., оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, а саме червень 2002 року, момент звільнення позивача з Військової частини НОМЕР_1 право позивача на отримання грошової компенсації замість речового майна не було передбачено законом, а зазначена постанова не має зворотної сили.
На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотиви відмови в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що грошова компенсація за неотримане речове майно вже стягнута рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 04.08.2005 року, оскільки вказаним рішенням грошова компенсація за неотримане речове майно стягнута не була, а було вирішено питання щодо стягнення недоотриманого речового майна при звільненні.
В даному випадку в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити з тих підстав, що отримання грошової компенсації на час виникнення спірних правовідносин законом передбачено не було, а Постанова Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» не розповсюджується на спірні правовідносини та не має зворотної сили.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 має бути залишена без задоволення, а рішення суду підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні первісного позову.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Центрально Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 вересня 2018 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 21 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: