П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року

м. Рівне

Справа № 1715/22126/12

Провадження № 22-ц/4815/1111/19

Головуючий у Рівненському міському суді:

суддя Ковальов І.М.

Ухвалу суду першої інстанції

(повним текстом) проголошено 30.05.2019

у м. Рівне Рівненської області

Час проголошення ухвали: не зазначено.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

заявник (відповідач): ОСОБА_1 ;

позивач: Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";

відповідачі: ОСОБА_2 ;

ОСОБА_3 ;

ОСОБА_4 ;

представники учасників справи:

заявника (відповідача) - адвокат Сиськова Оксана Леонідівна;

позивача - Мазурок Андрій Анатолійович ;

за участі (в апеляційному суді): представника ОСОБА_1 - адвоката Сиськової Оксани Леонідівни та представника Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" - адвоката Кузіна Євгена Володимировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 травня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставлене майно,

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з заявою про відстрочення виконання рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року у справі № 1715/22126/12 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на заставлене майно.

Цим рішенням в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROHPGA00000187 від 15.05.2007 у розмірі 58 897, 31 доларів США, що за курсом 7, 99 гривень відповідно до службового розпорядження Національного банку України станом на 21 листопада 2012 року складає 470 766, 20 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 лютого 2005 року Вищим професійним училищем №1, зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" в книзі №209 за №244-61254), а саме двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59, 90 м 2 , житловою площею 33, 70 м2, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки №КЩРЗПФ00000187 від 15.05.2007) АТ КБ "Приватбанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з проведенням дії щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 189 375, 00 гривень (за іпотечною вартістю відповідно до пункту 33.4 договору іпотеки квартири).

Виселено відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у цій квартирі (предмет іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Дане рішення суду перебуває на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби, а саме у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

Вважає, що існують достатні правові підстави для відстрочення виконання зазначеного судового рішення.

Так, з 27 вересня 2013 року заявник є інвалідом ІІ групи довічно, а, крім того, виселення з іпотечного майна нерозривно пов`язано зі зверненням га предмет іпотеки. Ця квартира виступає як забезпечення зобов`язань інших відповідачів за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; використовується як місце їх постійного проживання, в т.ч. і заявника. Тобто очевидним є необхідність застосування положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Окрім цього, у нього немає у власності іншого житла, адже ця квартира є єдиним жилим приміщенням, яка придбана ним не за кредитні кошти. Його міркування підтверджуються ст. 109 ЖК Української РСР, що узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 07 липня 2011 року у справі "Сєрков проти України" (заява №397/66/05), де визнано, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів".

Ухвалою Рівненського міського суду від 30 травня 2019 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року.

У поданій апеляційній скарзі заявник вважав оскаржувану ухвалу незаконною і необґрунтованою, що полягає у неправильному застосуванні судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при її постановленні.

Вважав, що судом не було звернуто увагу на ст.ст. 4, 267, 435 ЦПК України, ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження", ст. 575 ЦК України, ст. 1 Закону України "Про іпотеку", а також на правила Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

На його переконання, незважаючи на дію зазначеного Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", як стягувач, так і орган державної виконавчої служби продовжують вчиняти дії, що спрямовані на виконання рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року у цивільній справі №1715/22126/12. Залишено без уваги і стан здоров`я ОСОБА_1 , а саме наявність інвалідності ІІ групи довічно, хоча при цьому він розуміє, що ця обставина не може бути самостійною підставою для застосування відстрочення виконання судового рішення.

Знехтувано судом і принципом пропорційності при вирішенні питання про відстрочення виконання рішення суду. Зокрема, не враховано правила ст. 109 ЖК УРСР, які передбачають неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. В взаємозв`язку з цією нормою права знаходяться положення ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, рішення у справі "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, рішення у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року, правові висновки Верховного Суду, зроблені у постановах від 12 вересня 2018 року у справі №320/1941/16-ц та від 28 березня 2018 року у справі №127/6528/14-ц.

Тобто, за своєю суттю, доводи апеляційної скарги зводяться до повторення обставин, нормативно-правових актів і вимог, викладених у заяві про відстрочення рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року.

З урахуванням викладеного просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановивши нову - про задоволення його заяви про відстрочення виконання судового рішення.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник банку - адвокат Кузін Є.В., вважаючи оскаржувану ухвалу суду законною і обґрунтованою, просив залишити її без змін. Покликався на вимоги ч. 5 ст. 435 ЦПК України, яка передбачає річний строк відстрочення виконання судового рішення, тобто не може перевищувати 12 березня 2015 року. Також вважав, що існування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не є можливим, оскільки виключає застосування вимог ст. 435 ЦПК України щодо відстрочення виконання судового рішення.

У відповіді на відзив банку ОСОБА_1 посилався на безпідставність заперечень представника АТ КБ "Приватбанк" і вказував про умотивованість своїх доводів. При цьому стверджував про подібну практику Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду та Великої Палати Верховного Суду, що висловлена у постановах від 01 лютого 2018 року у справі № 340/173/13-ц і від 10 квітня 2019 року у справі №726/1538/16-ц.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності обставин, які давали би підстави відстрочити виконання рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року, оскільки заявник доказів на їх підтвердження не надав, матеріали справи не містять, а судом їх не було здобуто.

З наведених міркувань обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви про відстрочення виконання судового рішення.

Як правильно з`ясовано судом, рішенням Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ROHPGA00000187 від 15.05.2007 у розмірі 58 897, 31 доларів США, що за курсом 7, 99 гривень відповідно до службового розпорядження Національного банку України станом на 21 листопада 2012 року склало 470 766, 20 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 лютого 2005 року Вищим професійним училищем №1, зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" в книзі №209 за №244-61254), а саме двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 59 , 90 м 2 , житловою площею 33, 70 м2, шляхом продажу даного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки №КЩРЗПФ00000187 від 15.05.2007) АТ КБ "Приватбанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, з проведенням дії щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 189 375, 00 гривень (за іпотечною вартістю відповідно до пункту 33.4 договору іпотеки квартири).

Виселено відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у цій квартирі (предмет іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири.

Виконавчий лист, що виданий на примусове виконання зазначеного рішення суду, звернуто до стягнення і він знаходиться у провадженні Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про відстрочення виконання рішення суду, про що виклав відповідні обґрунтування, які наведені в описовій частині постанови апеляційного суду.

Між тим, повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні процесуального питання до застосування не підлягають норми права, на застосуванні яких наполягав заявник, суд попередньої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , відповідні мотиви про що відобразив в оскаржуваній ухвалі.

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1.)ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2.)щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3.)стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як зазначив міський суд, з чим погоджується і колегія суддів, виконання судового рішення у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відстрочення виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду в цілому. Надання відстрочення полягає у визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати з настанням якої й після завершення строку відстрочення рішення суду має бути виконане повністю. Саме по собі надання строку для відстрочення виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.

Щодо доводів апеляційної скарги про необхідність застосування при відстроченні виконання рішення суду положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", то це не є можливим в розумінні ст. 435 ЦПК України, норми якої регулюють це питання, адже є взаємовиключними.

Так само неправильними є і покликання на необхідність застосування вимог ст. 109 ЖК Української РСР, позаяк жодним чином не пов`язуються із відстроченням виконання рішення суду.

Оскільки сам по собі факт наявності у ОСОБА_1 інвалідності ІІ групи довічно не є підставою для відстрочення виконання рішення Рівненського міського суду від 12 березня 2014 року, тому не можна погодитися і з аргументами заявника про обґрунтованість його заяви та хибність висновків суду з цього приводу.

Не заслуговують на увагу і твердження автора апеляційної скарги про помилковість незастосування норм матеріального права. Так, наведене спростовується правильністю висновків суду щодо їх застосування.

Колегія суддів не згодна з посиланнями заявника на недодержання норм процесуального права, виходячи з такого.

Згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, що є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом їх здобуто не було.

Решта доводів апеляційної скарги є необґрунтованими і з ними також погодитися неможливо.

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при її ухваленні.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 травня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 15 год. 50 хв. 03.09.2019

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.В.Бондаренко

С.С.Шимків