Справа № 351/2024/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/1395/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Горейко М.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представників відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Снятинської міської ради, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про захист права власності у спосіб визнання незаконним і скасування рішень Снятинської міської ради, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2019 року та додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року, постановленого суддею Калиновським М.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду із даним позовом та просив визнати незаконним і скасувати рішення Снятинської міської ради від 17 травня 2015 року №810-41/2015 про затвердження акту узгодження меж між суміжними землекористувачами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та визнати незаконним і скасувати рішення Снятинської міської ради та Снятинської міської ради №23-2/2015 від 25 грудня 2015 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)» в частині прийнятих рішень про затвердження жителям АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,10 га, кадастровий номер :02:013:0150 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та у частині щодо передачі жителям АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у спільну сумісну власність земельну ділянку в натурі (на місцевості) площею 10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на основі розробленої технічної документації із землеустрою.

Позовні вимоги мотивував тим, що є власником квартири АДРЕСА_2 та проживає за вказаною адресою з липня 1979 року.

Рішенням виконкому Снятинської міської ради народних депутатів від 20 листопада 1990 року №234 йому вирішено продати в кредит квартиру АДРЕСА_2 загальною житловою площею 23,4 кв.м. та закріпити за квартирою земельну ділянку розміром 455 кв.м. Лишки земельної ділянки 526 кв.м залишено у тимчасовому користуванні до потреб вилучення. Закріплено за частиною будинку, що належить ОСОБА_8 земельну ділянку в розмірі 455 кв.м Лишки земельної ділянки залишено у тимчасовому користуванні до потреб вилучення. Закріплено границі земельних ділянок частин будинку АДРЕСА_1 згідно поданої Коломийським АДРЕСА_3 схеми.

Рішенням виконавчого комітету Снятинської міської ради 19 серпня1991 року №174 йому надано у безстрокове користування земельну ділянку із земель масиву першочергової індивідуальної забудови по АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку. Актом виносу в натурі меж земельної ділянки і розбивки будівель від 12 вересня 1991 року встановлено в натурі межі земельної ділянки позивача по АДРЕСА_1 , виготовлено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки та надано дозвіл на право виконання будівельних робіт №54/359. У 1991 році розпочав будівництво нового житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Рішенням Снятинської міської ради народних депутатів №12 від 09 лютого 1994 року передано у власність позивача чотири земельні ділянки площею 0,65 га, у тому числі земельну ділянку № НОМЕР_1 загальною площею 0,10 га (подвір`я). У зв`язку з неможливістю видати державний акт про право власності на землю вирішено видати план як тимчасовий документ.

Отже, набув у власність земельну ділянку пл. 0,10 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку 26 серпня 1994 року на підставі рішення Снятинської міської ради народних депутатів №12 від 09 лютого 1994 року, що має відмітку про державну реєстрацію у земельно-кадастровій книзі.

У період з серпня по жовтень 2013 року на межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , визначеній згідно рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради від 19 серпня 1991 року №174 та рішення Снятинської міської ради народних депутатів №12 від 09 лютого 1994 року спільно з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 побудував бетонну огорожу, яка мала не лише укріпити схил між земельними ділянками, але слугувати огорожею, що свідчить про досягнення згоди між суміжними землекористувачами щодо визначення твердої межі.

У червні 2016 року між ним та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт, в ході якого стало відомо, що ОСОБА_5 приватизував земельну ділянку по АДРЕСА_1 спільно з ОСОБА_6 , не погоджуючи спільну межу між ділянками по АДРЕСА_4 з ним, як власником земельної ділянки. Стало відомо, що фактична межа між земельними ділянками по збудованій за рахунок останнього бетонованої підпірної стінки-огорожі не співпадає з межами, визначеними технічною документацією на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Тобто тверда межова споруда, яка була збудована за його кошти, і частина його двору після приватизації у грудні 2015 року відповідачами суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , опинилася у власності відповідачів.

Короткий зміст рішення та додаткового рішення суду першої інстанції

Рішенням Снятинського районного суду від 11 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі набули у власність спірну земельну ділянку у встановленому законом порядку, докази про те, що вони захопили частину земельної ділянки позивача відсутні, а наявність збудованої підпірної стіни не може бути підставою для задоволення вимог позивача. Суд вважав, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах по справі, які б підтвердили існування порушень з боку відповідачів відносно земельної ділянки позивача.

Додатковим рішенням Снятинського районного суду від 02 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 8457,60 гривень судових витрат за надання правової допомоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду про відмову у задоволенні позову представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначає, що суд першої інстанції ухилився від встановлення обставин справи, не мотивував відхилення аргументів і доказів позивача, встановив взаємовиключні обставини та поставив під сумнів судове рішення, що набрало законної сили, оскільки здійснив переоцінку доказів у спорі, що вже був вирішений судом. Судом при вирішенні спору порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначив, що суд самоусунувся від аналізу аргументів позивача та наданих суду доказів щодо вчинення сторонами у 2013 році спільних дій із спорудження межової споруди бетонованої стіни огорожі за рахунок коштів та матеріалів позивача, перебування у фактичному користуванні ОСОБА_1 частини земельної ділянки, приватизованої відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відсутності спорів між сторонами щодо меж з серпня 1996 року і до липня 2016 року, добросовісності і старанності позивача ОСОБА_1 у стосунках із сусідами.

Вважає, що за відсутності відмови у погодженні меж суміжного землекористувача розпочинати процедуру погодження меж земельно-узгоджувальна комісія органу місцевого самоврядування не мала законних підстав, а тому затвердження акту комісії рішенням Снятинської міської ради від 17 травня 2015 року та наступне затвердження технічної документації із землеустрою і передача у власність відповідачам частини земельної ділянки відбулось незаконно, оскільки не відповідає фактичному використанню приватизованої відповідачами частини земельної ділянки на межі із ним, як суміжними землекористувачем.

Висновки суду першої інстанції про знищення межових знаків та захоплення апелянтом частини земельної ділянки відповідачів зроблені з порушенням принципу правової визначеності та поваги до остаточного судового рішення, оскільки ставлять під сумнів правильність вирішення земельного спору між сторонами Снятинським районним судом 14 серпня 1996 року. Суд першої інстанції при розгляді справи фактично вдався до переоцінки доказів 1995 року і обставин, встановлених судовим рішенням від 14 серпня 1996 року, що набрало законної сили.

Також порушують принцип правової визначеності взаємовиключні висновки суду про те, що згідно довідки Снятинської міської ради апелянт не набув права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та висновок про те, що ним приватизовано чотири земельні ділянки.

Вважає, що відсутність технічної документації відповідно до існуючих на час вирішення спору нормативних вимог на набуту внаслідок приватизації земельну ділянку, не є підставою для відмови у задоволенні позову. Право власності набув раніше, ніж відповідачі вирішили скористатись своїм правом на приватизацію.

Оскаржувані рішення Снятинської міської ради перешкоджають апелянту виготовити технічну документацію із землеустрою відповідно до існуючих меж фактичного землекористування на приватизовану ним у 1994 році земельну ділянку.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення Снятинського районного суду від 02 вересня 2019 року апелянт просив його скасувати та здійснити перерозподіл судових витрат за результатами розгляду апеляційної скарги.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали відзив на апеляційну скаргу, просили залишити рішення суду без змін. Зазначили, що правомірно набули у власність земельну ділянку, ОСОБА_1 на даний час є користувачем присадибної земельної ділянки орієнтовною площею 0, 10 га та ним не надано доказів того, що внаслідок порушення ними меж площа його земельної ділянки є меншою. Поданий ними акт земельно-узгоджувальної комісії Снятинської міської ради від 23 червня 2016 року спростовує зазначені апелянтом обставини.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради №234 від 20 листопада 1990 року «Про продаж ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_2 , виконком міської Ради народних депутатів, розглянувши заяву ОСОБА_1 вирішив продати в кредит ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 , яка складається із однієї кімнати житловою площею 23,4 кв.м та закріпити за вказаною квартирою земельну ділянку розміром 455 кв.м.

Згідно рішення Снятинського районного суду від 14 серпня 1996 року в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки відмовлено.

Згідно довідки №80 Снятинської міської ради ОСОБА_1 , житель АДРЕСА_1 не набув права власності в межах норм приватизації по Снятинській міській раді.

Згідно довідки №81 Снятинської міської ради, за ОСОБА_1 з 2000 року, згідно книг обліку платників земельного податку, числяться земельні ділянки загальною площею 0,22 га, з них площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 та площею 0,12га для ведення селянського господарства в ур. «Каламітна» в м. Снятин.

Згідно архівного витягу з рішення ХІІ сесії Снятинської міської Ради народних депутатів ХХІ-го скликання від 09 лютого 1994 року, міська рада народних депутатів вирішила затвердити списки громадян, яким згідно черги станом на 09 лютого1994 року приватизовано земельні ділянки. Згідно доданого списку ОСОБА_1 , жителю АДРЕСА_1 приватизовано чотири земельні ділянки загальною площею 0,55.

Згідно рішення Снятинської міської ради від 15 грудня 2015 року, міська рада вирішила затвердити жителям АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,10 га, кадастровий номер :02:013:0150 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 .

Згідно Акту від 11 жовтня 1995 року, складеного комісією в складі спеціаліста- землевпорядника Снятинського відділу земельних ресурсів ОСОБА_9 І.І. та інженера- землевпорядника Снятинської міської ради народних депутатів Загарука І.В., відповідно до висновку комісії ОСОБА_1 дійсно захопив частину земельної ділянки ОСОБА_5 .

Згідно Акту про знищення межових знаків між суміжними господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 11 жовтня 1995 року, складеного комісією в складі спеціаліста- землевпорядника Снятинського відділу земельних ресурсів ОСОБА_9 І.І. та інженера- землевпорядника Снятинської міської ради народних депутатів Загарука І.В., комісія підтверджує дійсність знищення межових знаків між суміжними господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 , які зі слів ОСОБА_5 , ліквідував ОСОБА_1 .

Згідно висновку №610 судової земельно-технічної експертизи, слідує, що фактичні межі в тому числі розташування межових споруд земельної ділянки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , в цілому відповідає межам згідно координат поворотних точок наявних на кадастровому плані земельної ділянки в АДРЕСА_1 технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки (на місцевості) ОСОБА_6 , ОСОБА_5 площею 0,1000га; за винятком межі зі сторони земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 у вигляді підпірної стіни з встановленими по верху металевими стовпами, розташована в межах (на відстані від 0,7м і більше в глиб) земельної ділянки з кадастровим номером :02:013:0150 згідно наявної в матеріалах справи технічної документації;

Згідно «Схеми накладання» «Ситуаційного плану взаємного розташування земельних ділянок по АДРЕСА_4 , згідно фактичного користування, а також земельної ділянки кадастровий номер :02:013:0150 згідно координат поворотних точок наявних на кадастровому плані земельної ділянки в АДРЕСА_1 технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 , ОСОБА_5 площею 0,1000га» та ксерокопії з кварталу №43, наявного в матеріалах справи, яка носить приблизний характер межа зі сторони земельної ділянки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 у вигляді підпірної стіни з встановленими по верху металевими стовпами, розташована за межею земельної ділянки АДРЕСА_1 , тобто позивача ОСОБА_1 і у глибину спільної ділянки відповідачів .

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали, представників відповідача, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом стало те, що його право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 0, 10 га, набутого за рішенням Снятинської міської ради народних депутатів №12 від 09 лютого 1994 року, не визнається відповідачами та порушується самовільною зміною меж земельної ділянки між обома господарствами. Вважає, що фактична межа між земельними ділянками по збудованій за рахунок останнього бетонованої підпірної стінки-огорожі не співпадає з межами, визначеними технічною документацією на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . За проектною документацією, яка виготовлена для відповідачів, межа пролягає на відстані 1,2 м вглиб його ділянки по АДРЕСА_1 від бетонованої стінки-огорожі; тверда межова споруда, яка була збудована за його кошти і частина його двору після приватизації у грудні 2015 року відповідачами суміжної земельної ділянки по АДРЕСА_1 опинилася у власності відповідачів, що порушує його законне право.

Відповідно до ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Згідно з ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Так, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

За положеннями ст. 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, через які також згідно зі ст. ст. 83, 84 ЗК України набувається та реалізується право комунальної власності на землю та право державної власності на землю. Комунальною власністю є землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

За змістом частини першої 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. У разі порушення цього права власник має право на підставі статті 391 ЦК України вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України, частини другої ст. 152 та частини першої статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Порушення, невизнання або оспорювання права особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

При вирішенні позову про право на користування земельною ділянкою суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується і залежно від установленого повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно матеріалів справи позивач ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, що належить йому на праві власності на підставі рішення Снятинської міської ради народних депутатів №12 від 09 лютого 1994 року площею 0,10 га в АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку.

Судом встановлено, що з серпня по жовтень 2013 року на межі із земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , визначеній згідно рішення виконавчого комітету Снятинської міської ради від 19 серпня 1991 року №174 та рішення Снятинської міської ради народних депутатів №12 від 09 лютого 1994 року спільно з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , позивач побудував бетонну огорожу. Метою будівництва капітальної споруди на межі земельних ділянок сторін було укріплення схилу між земельними ділянками, а позивач визначає цю бетонну конструкцію огорожею та твердою межею між земельними ділянками, як це зображено на фототаблиці (а.с. 139, т.1).

Відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 належить на праві спільної сумісної власності земельна ділянка площею 0,10 га кадастровий номер :02:013:0150 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 згідно рішення Снятинської міської ради №23-2/2015 від 25 грудня 2015 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і межа між господарствами позначена прямою лінією як це зображено на фототаблиці а.с. 139 Т.1., при цьому земельна ділянка відповідачів разом із будівлями знаходиться по рельєфу вище, а позивача ОСОБА_1 по рельєфу нижче.

Рішенням Снятинської міської ради №810-41/2015 від 07 травня 2015 року затверджено акт узгодження меж між суміжними землекористувачами ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що фактичні межі земельних ділянок сторін не співпадають з межами, визначеними технічною документацією на земельні ділянки по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі самовільно змінили межі земельної ділянки не по межі підпірної стіни.

Згідно матеріалів справи 18 березня 2015 року проведено обстеження земельної ділянки по АДРЕСА_1 , суміжні землевласники ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 погодили в натурі межі та підписали акт, а землекористувачі ОСОБА_1 та ОСОБА_7 акт погодження не підписали, тому земельно-узгоджувальною комісією було складено акт про те, що комісією проведено контрольні проміри земельної ділянки по АДРЕСА_1 згідно проведених геодезичних зйомок та встановлено, що з боку суміжного землекористувача ОСОБА_1 та ОСОБА_7 порушень межових знаків не встановлено.

Доводи апелянта, що через відсутність відмови у погодженні меж суміжного землекористувача розпочинати процедуру погодження меж земельно-узгоджувальна комісія органу місцевого самоврядування не мала законних підстав, а тому затвердження акту комісії рішенням Снятинської міської ради від 17 травня 2015 року та наступне затвердження технічної документації із землеустрою і передача у власність відповідачам частини земельної ділянки відбулось незаконно, оскільки не відповідає фактичному використанню приватизованої відповідачами частини земельної ділянки на межі із ним, як суміжними землекористувачем спростовуються наступним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) зроблено висновок, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до акту земельно-узгоджувальною комісією Снятинської міської ради від 23 червня 2016 року проведено обстеження суміжних земельних ділянок позивача ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 та ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 . На момент обстеження на земельній ділянці ОСОБА_6 проводилися роботи по встановленню огорожі. Комісією у присутності суміжних землекористувачів проведено контрольні проміри земельної ділянки ОСОБА_6 , згідно виготовлених правовстановлюючих документів та встановлено, що з боку суміжного землекористувача ОСОБА_6 порушень межових знаків не виявлено.

Ухвалою суду першої інстанції від 25 червня 2018 року за повторним клопотанням представника ОСОБА_1 призначено земельно-технічну експертизу. За висновком експерта з урахуванням всієї картографічної документації, яка наявна у матеріалах справи, встановлено, що підпірна стіна з встановленими поверху металевими стовпами, розташована на відстані від 0,7 м і більше вглиб земельної ділянки відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Експертом переконливо встановлено, що технічна документація меж земельної ділянки в натурі відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 площею 0,1000 га відповідає картографічним даним і підпірна стіна з встановленими по верху металевими стовпами, розташована за межею земельної ділянки АДРЕСА_1 , тобто ОСОБА_1 , вглиб ділянки відповідачів, тобто експертом чітко встановлено, що межі земельної ділянки між сторонами по справі порушено саме позивачем, а не відповідачами.

У засіданні суду першої інстанції експерт підтвердила обставини висновку експертизи по даній справі.

Під час розгляду справи апеляційним судом представник відповідача ОСОБА_6 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_5 , пояснила, зокрема, посилаючись на фототаблицю (а.с.139, т.1), що позивач ОСОБА_1 , за згодою та участю відповідачів, дійсно ініціював спорудження підпірної стіни у зв`язку із тим, що в результаті погодних умов усувався ґрунт із частини земельної ділянки відповідачів, яка по рельєфу знаходиться вище, а ділянка ОСОБА_1 по рельєфу знаходиться нижче. З метою добросусідських відносин, відповідачі дали згоду на спорудження цієї стіни, яка повинна була слугувати перешкодою для зсуву ґрунту, а не становила правильну межу між їхніми господарствами. Така підпірна стіна повинна була проходити до кута їхнього будинку, тобто в частині значного перепаду рельєфу між обома ділянками. Однак, позивач ОСОБА_1 , дійшовши до кута будинку, не продовжив спорудження огорожі по дійсній межі, як зазначено на фототаблиці прямою лінією, а вважав за правильне проводити огорожу по лінії бетонної стіни вздовж всієї межі, тобто ближче до будинку відповідачів, намагаючись збільшити площу своєї земельної ділянки за рахунок ділянки відповідачів. Представник відповідача не заперечила, що у зв`язку із тим, що підпірна стіна споруджена для запобігання зсуву ґрунту, в майбутньому за добровільною згодою, враховуючи перепади у рельєфі земельних ділянок, може залишитися за фактичним встановленням, однак відповідачі в жодному разі не погоджуються, що після меж перепаду ґрунту, тобто від кута їхнього будинку, позивач буде продовжувати встановлювати огорожу ближче до їхнього будинку, а не по фактичній межі між обома господарствами вздовж усієї межі. Позивач ОСОБА_1 не дотримався добровільної домовленості про те, що бетонна підпірна стіна буде проходити тільки в межах найвищого перепаду рельєфу між земельними ділянками, а намагається продовжити встановлення огорожі не у межах фактичної межі, а ближче до їхнього будинку для захоплення у такий спосіб частини їхньої земельної ділянки, що повністю підтверджено наявними картографічними документами та висновком експерта. Позивач ОСОБА_1 жодним переконливим доказом не довів, що у його користуванні є менша площа земельної ділянки, ніж йому виділялась, або відповідачі зайняли його частину земельної ділянки.

Колегія суддів вважає, що оскільки матеріалами справи, на підставі проведеного обстеження представниками місцевого самоврядування та експертом суміжних земельних ділянок встановлено відсутність порушень межових знаків між сторонами, суд першої інстанції правильно виходив із встановлених обставин справи, особливостей предмета спору, значення розгляду справи для сторін і встановив, що під час передачі у приватну власність ОСОБА_6 , ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 на основі розробленої технічної документації із землеустрою, права позивача на землекористування не порушені, його доводи про захоплення відповідачами частини земельної ділянки є припущенням, а рішення суду першої інстанції відповідає вимогам справедливості і забезпечує дотримання прав землевласника і землекористувача у межах дії норм ЗК України.

Колегія суддів вважає, що доводи апелянта ОСОБА_1 , що суд ухилився від встановлення обставин справи, не мотивував відхилення його доказів та аргументів, не обрахував, що сторонами спірну підпірну стіну у 2013 році споруджено по межі, яка є межовим знаком між їхніми господарствами, не відповідають фактичним обставинам справи та доказам, які були в матеріалах справи на час ухвалення рішення судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що рішенням Снятинського районного суду від 14 серпня 1996 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні земельної ділянки відмовлено, і зазначене рішення є підставою для задоволення його позовних вимог, не може братися до уваги, оскільки таке рішення ухвалювалось за іншими обставинами, які обґрунтовувались сторонами, а не за фактичними обставинами наявного між сторонами спору у даній справі.

Тому апелянт необґрунтовано посилається у скарзі на порушення судом першої інстанції принципу правової визначеності.

Щодо оскарження додаткового судового рішення та здійснення перерозподілу судових витрат, то згідно з ч.13 ст.141 ЦПК якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишив рішення суду першої інстанції без змін, відповідно немає підстав для перерозподілу судових витрат.

Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 11 липня 2019 року та додаткове рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 29 листопада 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

М.Д. Горейко