ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м.Суми

Справа №592/11686/15-ц

Номер провадження 22-ц/816/5046/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Орлова І. В.

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , в інтересах останнього діє опікун - ОСОБА_3 ,

відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 ,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Корольової Г.Ю. в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування.

21 лютого 2019 року позивача ОСОБА_1 замінено на правонаступника ОСОБА_2 , в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3 (а.с. 171, 188 т. 1).

В уточненій позовній заяві ОСОБА_2 свої вимоги мотивує тим, що після смерті ОСОБА_6 у 1995 році відкрилася спадщина, яка складалася із житлового будинку АДРЕСА_1 . Cвідоцтво про право на спадщину за законом було видано його дружині ОСОБА_4 та сину ОСОБА_1 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями кожному. 13 листопада 2015 року ОСОБА_1 дізнався, що шлюб між його батьком та відповідачем ОСОБА_4 був розірваний у 1993 році, тобто остання не мала права на спадкування майна померлого, як спадкоємець першої черги. У зв`язку з цим, відповідач ОСОБА_4 також не мала права і на набуття у власність 1/2 частини земельної ділянки під спірним домоволодінням. Отже, договори дарування 1/2 частини домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є недійними.

Також зазначає, що ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 , а отже є спадкоємцем першої черги після смерті останнього, інших спадкоємців першої черги немає. Після визначення ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини, він подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, яка належала йому на праві власності. Приватний нотаріус постановою від 30 жовтня 2018 року відмовив у вчиненні нотаріальних дій через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Крім цього, вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом не пропущений, оскільки ОСОБА_1 дізнався про порушення своїх прав у листопаді 2015 року та у грудні 2015 року звернувся до суду, тоді як ОСОБА_2 взагалі дізнався про порушення свого права у грудні 2018 року.

Посилаючись на вказані обставини, просить поновити строк позовної давності ОСОБА_2 для звернення до суду із зазначеним позовом, визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 лютого 1996 року в частині права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , визнати недійним державний акт серія ЯМ №919253 про право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:025:0049, видраний на ім`я ОСОБА_4 26 листопада 2012 року, визнати недійсними договори дарування 1/2 частин жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки з кадастровим номером :07:025:0049 по АДРЕСА_1 , укладені 29 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування на жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки з кадастровим номером :07:025:0049 по АДРЕСА_1

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 02 вересня 2019 року позов задовольнив повністю.

Визнав недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 лютого 1996 року в частині права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Визнав недійним державний акт серія ЯМ №919253 про право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером :07:025:0049, виданий на ім`я ОСОБА_4 26 листопада 2012 року.

Визнав недійсними договори дарування 1/2 частини жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки з кадастровим номером :07:025:0049 по АДРЕСА_1 , укладені 29 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнав за ОСОБА_2 право власності на жилий будинок з надвірними господарчими та побутовими будівлями та на земельну ділянку з кадастровим номером :07:025:0049 по АДРЕСА_1 , як набуті в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову.

У доводах апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_1 було відомо про те, що на час відкриття спадщини після смерті батька, шлюб між останнім та відповідачкою ОСОБА_4 був розірваний, доказів протилежного він не надав, отже строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин. Крім того зазначає, що належним способом захисту ОСОБА_2 є подання віндикаційного позову до останнього набувача спірного майна.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Вороненко Р.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає про безпідставність викладених в апеляційній скарзі доводів відповідача щодо порушення позивачем строків позовної давності, оскільки остання не надала доказів на їх підтвердження, а обраний спосіб захисту порушеного права ОСОБА_2 відповідає статтям 215, 216 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_4 - адвоката Матішенця В.В., який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2 - адвоката Вороненка Р.М., який заперечує проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_6 (а. с. 6 т. 1).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був розірваний 11 серпня 1993 року. (а. с. 9, 38, 50 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а. с. 7 т. 1).

ОСОБА_4 та ОСОБА_1 звернулись до державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на жилий будинок з надвірними будівлями в рівних частках кожному (а.с. 91-92, 129-130 т.1). При цьому ОСОБА_4 в заяві зазначила, що помер її чоловік ОСОБА_6 . Про те, що вона розірвала шлюб з померлим ОСОБА_4 державного нотаріуса не повідомила.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 лютого 1996 року, спадкоємцями майна ОСОБА_6 в рівних частках є дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 (а. с. 8, 96, 134, 238 т. 1).

Відповідно до державного акту серія ЯМ №919254 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0630 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 229-230 т. 1).

Відповідно до державного акту серія ЯМ №919253 ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0630 га за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 244-245 т. 1).

29 травня 2013 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договори дарування за якими передала безоплатно останній у власність ? частину житлового будинку та земельної ділянки, загальною площею 0,0630 га, кадастровий номер :07:025:0049, розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 40; 79; 100-103 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_1 (а. с. 99, 159 т. 1).

ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 170 т. 1).

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 05 грудня 2016 року визнав ОСОБА_2 недієздатним та призначив його опікуном ОСОБА_3 (а.с. 171, 188 т. 1).

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 02 листопада 2017 року визначив ОСОБА_3 , яка діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2 , додатковий строк для подання нею заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с. 50-52, 64 т. 2).

15 грудня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса із заявою про прийняття ОСОБА_2 спадщини за законом після померлого ОСОБА_1 (а.с. 58 т. 2).

Приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Репетун О.Є. постановою №66/02-31 від 30 жовтня 2018 року відмовила у ОСОБА_7 , в інтересах якого діє опікун ОСОБА_3 у видачі свідоцтв про право на спадщину у зв`язку з ненаданням оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а. с. 228 т. 1).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини та отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом, вона не перебувала у шлюбних відносинах зі спадкодавцем, а отже не мала права на спадкування частини нерухомого майна за законом. У зв`язку з цим та на підставі статей 1301, 215, 216 ЦК України, 40, 120 ЗК України задовольнив й інші похідні вимоги позивача про визнання недійними спірних договір дарування та державного акту на земельну ділянку на ім`я ОСОБА_4 . Також суд, врахувавши, що при зверненні до нотаріуса під час оформлення спадщини ОСОБА_4 не повідомила будь-кого про розірвання шлюбу із спадкодавцем, а ОСОБА_1 стало відомо про це 13 листопада 2015 року із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу, визнав поважними причини пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи, та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

З огляду на викладене та з урахуванням заявлених у цій справі позовних вимог спірні правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 ОСОБА_1 . регулюються нормами ЦК УРСР, тоді як правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 ОСОБА_2 - нормами ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини (стаття 548 ЦК УРСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

ОСОБА_4 на час відкриття спадщини вже не належала до кола спадкоємців як дружина спадкодавця у зв`язку з тим, що 11 серпня 1993 року шлюб між ними було розірвано, а тому вона не мала права на отримання свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_6 .

Встановивши зазначені обставини на підставі належних та достовірних доказів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 лютого 1996 року в частині права власності ОСОБА_4 на 1/2 частину жилого будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_6 , а також державного акту на право власності на ? частину земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування вказаного жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності, оскільки твердження ОСОБА_1 про те, що йому стало відомо про розірвання шлюбу його батьком з ОСОБА_4 в листопаді 2015 року підтверджується отриманим ним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу від 13 листопада 2015 року. В той же час ОСОБА_4 не надано суду належних та достовірних доказів на підтвердження своїх доводів про обізнанність ОСОБА_1 , що вона з його батьком була розлучена на час відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину та в свідоцтві про право на спадщину вона зазначала себе як дружина спадкодавця.

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент відкриття спадщини ОСОБА_1 як єдиний спадкоємець мав право прийняти все спадкове майно після смерті свого батька ОСОБА_6 , яке складається із жилого будинку з надвірними будівлями та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , в силу вимог статей 548, 549 ЦК УРСР.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у зв`язку з чим, ОСОБА_2 є спадкоємцем після свого батька ОСОБА_1 . Інших спадкоємців першої черги немає, що підтверджується копією спадкової справи після померлого ОСОБА_1 .

Є помилковими доводи апеляційної скарги про те, що позивач не є стороною договорів дарування спірних частин будинку та земельної ділянки та перехід права власності на це майно ніяким чином не порушує права позивача. Відповідно до роз`яснень п. 5 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У зв`язку з тим, що укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_5 договір дарування ? частини будинку та земельної ділянки порушує спадкові права ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання цього правочину недійсним на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України. Крім того, оскільки ОСОБА_2 позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з відсутністю у нього оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ним право власності на будинок і земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_1 .

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невірно обраного ОСОБА_2 способу захисту порушеного права з посиланням на те, що належним способом захисту позивача є визнання права власності та спірне майно та витребування його від добросовісного набувача.

Віндикаційним є позов неволодіючого майном власника до його фактичного набувача про витребування індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України). Тобто сторонами такого спору є власник майна або особа, яка володіє майном на підставі договору, та незаконний набувач цього майна.

ОСОБА_2 не є власником спірного нерухомого майна та звертається з позовною вимогою про оспорювання правовстановлюючих документів на це майно, правочинів по його відчуженню та визнання за ним права власності на це майно в порядку спадкування. Крім того оспорювані позивачем договори дарування є першим правочином щодо відчуження спірного майна. А відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 10) не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання індикаційного позову.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : С.Г.Хвостик

І.В. Орлов