ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/72/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Чебан О.М.,

з участю представників сторін - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Держави України в особі Державної казначейської служби України в м. Хмельницькому, Департаменту патрульної поліції про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу з апеляційними скаргами ОСОБА_3, Департаменту патрульної поліції на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року, ухвалене суддею Бондарчуком В.В.,

встановила:

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в м. Хмельницькому (далі - казначейська служба), Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів патрульної поліції та суду.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 26.01.2018 року посадовими особами Департаменту патрульної поліції щодо нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.02.2018 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності його було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 20 400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

30.07.2018 року постановою Апеляційного суду Хмельницької області постанову судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.02.2018 року у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 скасовано, а провадження у справі закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП.

Вказав, що у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом 6 міс. 4 дні він має право на відшкодування моральної шкоди в розмірі 22818,36 грн. (6 міс. 4 дні х 3723 грн. - мінімальний розмір заробітної плати у 2018 році).

Крім того, за надання юридичної допомоги в справі про притягнення його до адміністративної відповідальності ним було сплачено адвокату ОСОБА_1 10 000 грн., які також просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 17.10.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України за рахунок бюджетної програми 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 рішення суду в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про стягнення 23818,36 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити із загальних вимог цивільного законодавства, а не з положень ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 казначейська служба вказала на те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено покладення на Державну казначейську службу України відповідальності за зобов'язаннями держави та її органів. Крім того, казначейська служба не вчинила жодних протиправних дій, які б могли призвести до порушення прав та інтересів позивача.

В апеляційній скарзі Департамент патрульної поліції просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду від 17.10.2018 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт послався на те, що суд допустив порушення норм процесуального та матеріального права, оскільки прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди.

На думку апелянта, посилання суду при вирішенні спору на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставним, оскільки Департамент патрульної поліції не входить до переліку органів, зазначених у цьому Законі, які несуть відповідальність за заподіяну шкоду.

Також, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували вимоги позивача про розмір заподіяної моральної шкоди. Більше того, на думку апелянта, стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 10000 грн. є безпідставним, оскільки характер виконаної правової допомоги був неякісним та неефективним.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 підтримав подану ним апеляційну скаргу, проти апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції заперечив.

Представник казначейської служби в суді проти апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечив, підтримав апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріли справи, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 та Департаменту патрульної поліції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.01.2018 року інспектором роти №3 Управління поліції в Хмельницькій області було складено протокол про вчинення ОСОБА_3 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, керування автомобілем з ознаками алкогольного сп'яніння.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15.02.2018 року у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 130 КУпАП, останнього визнано винним у скоєнні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 1200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 20400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

30.07.2018 року постановою Апеляційного суду Хмельницької області постанову Хмельницького міськрайонного суду від 15.02.2018 року було скасовано, провадження у справі закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП. Дана постанова набрала законної сили, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки щодо позивача провадження у справі закрито у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, тому він має право на відшкодування за рахунок державного бюджету моральної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», відповідно до вимог ЦК України, з урахуванням фактичних обставин справи,

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Правовідносини, які склалися між сторонами щодо відшкодування шкоди регулюються нормами ст.ст. 1173-1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові зокрема внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

За статтею 2 цього Закону право на відшкодування шкоди у таких випадках виникає у разі закриття справи про адміністративне правопорушення.

На підставі п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 3 Закону виникає право на відшкодування суми, сплаченої громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, а також моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу як адміністративного стягнення.

Частиною 1 статті 4 вказаного Закону, зокрема, встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно зі ст. 12 Закону розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо справу закрито судом при розгляді її в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 Закону питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди з огляду на загальні підстави, є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. Оскільки має місце спеціальний делікт, то така шкода як виключення із загального правила відшкодовується незалежно від вини заподіювача, проте відповідальність без вини не звільняє від доведеності інших елементів цивільного правопорушення, як то шкоди, протиправної поведінки, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою.

Колегія суддів вважає, що на підставі вище наведених норм матеріального права суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки щодо позивача було закрито провадження у справі у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 130 КУпАП, то він має право на відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Таким чином, доводи апеляційної скарги Департаменту патрульної поліції щодо не поширення на спірні правовідносини положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, відповідно до яких суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що згідно з вимогами ч. 3 ст. 13 Закону позивач має право на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органів досудового слідства та суду в розмірі, не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, є необґрунтованими з огляду на наступне.

В даному випадку, як було правильно встановлено судом, та обставина, що справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 закрито, свідчить про незаконність його притягнення до адміністративної відповідальності та становить підставу для відшкодування завданої йому у зв'язку з цим моральної шкоди.

Погоджується колегія суддів і з розміром моральної шкоди, яка стягнута на користь позивача.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що позивач протягом певного періоду часу вживав передбачені законодавством заходи для відновлення своїх прав, починаючи з часу винесення Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності і до скасування вказаної постанови судом апеляційної інстанції та закриття провадження у справі.

Обставини про те, що справу про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито з підстав відсутності складу адміністративного правопорушення, свідчать про незаконність його притягнення до адміністративної відповідальності та становлять підставу для відшкодування завданої йому у зв'язку з цим моральної шкоди.

Суд першої інстанції при вирішенні питання про розмір завданої позивачеві моральної шкоди вірно керувався вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» та правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України, п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, з урахуванням характеру, обсягу і глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) і з урахувань інших обставин - стану його здоров'я, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, суд першої інстанції, виходячи з того, що позивач в результаті незаконного притягнення до адміністративної відповідальності зазнав значних моральних страждань, за час перебування під судом порушились його особисті та професійні зв'язки, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, встановив розмір моральної шкоди 10 000 грн., які підлягають стягненню з Державної Казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України.

При цьому суд правильно зауважив, що на підставі ч. 3 ст. 13 Закону розрахунок розміру моральної шкоди проводиться в разі перебування особи під слідством чи судом в порядку кримінального провадження. Враховуючи, що в даному випадку шкоди ОСОБА_3 заподіяно внаслідок притягнення його до адміністративної відповідальності, тому висновок суду про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 13 Закону є правильним.

Відповідно до п.п. 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03.08.2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що наведені доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, які б спростували встановлені обставини справи, а тому така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Посилання в апеляційній скарзі Департаменту патрульної поліції на відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача 10000 грн. витрат, понесених у зв'язку з оплатою правової допомоги адвоката, є необґрунтованим.

В даному випадку ці витрати були понесені позивачем ОСОБА_3 під час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанції щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП і за своєю правовою природою відносяться до шкоди, відшкодування якої врегульовано нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». Нормами ЦПК України врегульовано питання розподілу судових витрат між сторонами, які були понесені ними в зв'язку з розгляду судом конкретної цивільної справи, тому посилання апелянта на порушення судом приписів ЦПК України в частині вирішення питання про розподіл судових витрат є безпідставним.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 14.01.2019 року.

Головуючий Судді: