Постанова

Іменем України

17 січня 2019 року

м. Київ

справа № 369/7259/15-ц

провадження № 61-17509св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Фонд гарантуванні вкладів фізичних осіб,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича на рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року в складі суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Суханової Є. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Фонд гарантуванні вкладів фізичних осіб, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним банком «Кредитпромбанк» (далі - ВАТ «Кредитпромбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5, укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США стром з 18 грудня 2006 року до повного повернення кредиту.

На забезпечення кредитних зобов'язань між банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 18 грудня 2006 року, а 25 квітня 2007 року між тим самими сторонами було укладено додаткову угоду про зміни до цього іпотечного договору, предметом якого є земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташоване на вказаній земельній ділянці площею 0,143 га приватне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

В рахунок виконання основного зобов'язання банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку згідно вимог статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Позичальник ОСОБА_5 належним чином кредитного зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі у розмірі 96 271 978,88 грн.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 грудня 2006 року в сумі 96 271 978,88 грн., з яких тіло кредиту - 2 026 532,39 грн; відсотки - 1 129 333,20 грн; пеня - 93 039 642,35 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 49 105,65 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентам - 27 365,29 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельну ділянку площею 0,143 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, який належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого Бузівською сільською радою народних депутатів, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кузнєцовою О. В. та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 12 червня 2002 року, та розташоване на вищевказаній земельній ділянці площею 0,143 га приватне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, № 2-а, яке складається з: житлового будинку (цегла); гаражу (цегла); вбиральня (дерево); каналізаційна яма (цегла); каналізаційна яма (цегла); колодязь (з/б кільця); огорожа (метал), готовність будинку 95 %, та належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кузнєцовою О. В. 08 лютого 2002 року та зареєстроване в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі № 2 під реєстровим номером 362, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на земельну ділянку площею 0,143 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, та розташоване на вище вказаній земельній ділянці площею 0,143 га приватне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 вересня 2016 року (в складі судді: Ковальчук Л. М.) позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 грудня 2006 року в розмірі 3 232 336,53 грн, що включає: тіло кредиту - 2 026 532,39 грн; заборгованість по відсоткам - 1 129 333,20 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 49 105,65 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентам - 27 365,29 грн, звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,143 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, який належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі державного акту на право приватної власності на землю, виданого Бузівською сільською радою народних депутатів, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 лютого 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кузнєцовою О. В., та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 12 червня 2002 року, та розташоване на вищевказаній земельній ділянці площею 0,143 га приватне домоволодіння, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, яке складається з: житлового будинку (цегла); гаражу (цегла); вбиральня (дерево); каналізаційна яма (цегла); каналізаційна яма (цегла); колодязь (з/б кільця); огорожа (метал), готовність будинку 95 %, та належить іпотекодавцю ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Кузнєцовою О. В. 08 лютого 2002 року та зареєстроване в Києво-Святошинському бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на земельну ділянку площею 0,143 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку, та розташоване на вище вказаній земельній ділянці площею 0,143 га приватне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності від 26 травня 2016 року, проведеного ТОВ «Експертна компанія «Професіонал», вартість земельної ділянки площею 0,143 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, становить - 277 631 грн, вартість житлового будинку (95 % готовності) з надвірними будівлями проектною площею 253,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, становить 1 702 006 грн.

В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з тим, що банк належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором, а позичальник порушив своє зобов'язання, яке забезпечене іпотекою, а також враховуючи, що банк з дотриманням вимог чинного законодавства надсилав позичальнику та іпотекодавцю досудову вимогу про усунення порушень кредитного договору, у ПАТ «Дельта банк» виникло право на задоволення своїх вимог та звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухваленонове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ПАТ «Дельта Банк» заявив вимогу про визнання за ним права власності на іпотечне майно, порядок набуття якого у такий спосіб передбачено для позасудового врегулювання спору на підставі договору.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк»в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації АТ «Дельта банк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення апеляційний суд, не звернув увагу, що відповідно до частини другої статті 16 ЦК України не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та набуття іпотекодержателем такого права на предмет іпотеки за рішенням суду. Незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передачу іпотекодержателю у власність предмета іпотеки в рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових прав, стаття 36 Закону України «Про іпотеку» не виключає і можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом встановлено, що 18 грудня 2006 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_5, укладено кредитний договір, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США стром з 18 грудня 2006 року до повного повернення кредиту.

На забезпечення кредитних зобов'язань між банком і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від 18 грудня 2006 року, а 25 квітня 2007 року між тим самими сторонами було укладено додаткову угоду про зміни до цього іпотечного договору, предметом якого є земельна ділянка з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,143 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та розташоване на вказаній земельній ділянці площею 0,143 га приватне домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

Сторонами було погоджено та викладено в новій редакції пункт 1.3 іпотечного договору, а саме зазначено, що «розмір основного зобов'язання становить 100 000 дол. США, процентна ставка за користування кредитними коштами - згідно з відповідними додатковими угодами до кредитного договору, термін повернення кредитних коштів до 16 грудня 2011 року.

Позичальник ОСОБА_5 належним чином кредитного зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі у розмірі 96 271 978,88 грн, з яких тіло кредиту -2 026 532,39 грн; відсотки - 1 129 333,20 грн; пеня - 93 039 642,35 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 49 105,65 грн; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентам - 27 365,29 грн.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 4 додаткової угоди до іпотечного договору передбачено, що сторони договору погодили та виклали пункт 4.3 іпотечного договору в новій редакції: «при настанні випадків, передбачених пункту 4.2 цього договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця та боржника про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, і якщо протягом цього строку зобов'язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із способів: від свого імені продає майно третім особам і спрямовує кошти на задоволення своїх вимог; дає іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам, визначеним іпотекодержателем або погодженим з ним від свого імені (іпотекодавця), за умови, що кошти виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог іпотекодержателя (там же).

Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, визначили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору, і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, і спростовують доводи касаційної скарги.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності. Крім того, визнання та реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, на підставі рішення суду не передбачені Законом.

Доводи касаційної скарги банку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно за рішенням суду спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права.

Інші доводи касаційної скарги про те, що банк скористався своїм правом вибору і звернувся до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, не заслуговують на увагу, оскільки іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення зазначеного договору в позасудовому порядку не реалізував.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк