Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 209/4814/15-ц

провадження № 61-33803св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року у складі судді Замкової Я. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У жовтні 2015 року Комунальне підприємство Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» (далі - КП Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа»), правонаступником якого є Комунальне підприємство Кам`янської міської ради «Тепломережі» (далі - КП Кам`янської міської ради «Тепломережі»), звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 28 грудня 2006 року між КП Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладений договір на відпуск теплової енергії № 1046л, згідно з умовами якого остання зобов`язалася прийняти та оплатити теплову енергію на умовах передбачених цим договором.Відповідно до умов вказаного договору теплопостачання здійснювалося за адресою: АДРЕСА_1 . У період із жовтня 2012 року по березень 2014 року ОСОБА_1 постачалася теплова енергія на загальну суму 20 500,22 грн, про що складені відповідні акти, проте відповідач не здійснила оплату за вказані поставки теплової енергії. Акти про постачання теплової енергії направлялися відповідачу листами від 29 березня 2013 року № 00.09.0445/1, від 02 липня 2013 року № 00.09.0874/1, від 20 травня 2014 року № 00.09.0589/1, проте вони не повернуті КП Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа».09 січня 2007 року ОСОБА_1 офіційно припинила свою підприємницьку діяльність, проте договір не розірвала, заборгованість не сплатила і продовжувала користуватися послугами з теплопостачання.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд стягнути із відповідача на свою користь суму заборгованості за теплопостачання у розмірі 20 500,22 грн, пеню в розмірі 507,10 грн та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року позов КП Кам`янської міської ради «Тепломережі» задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь КП Кам`янської міської ради «Тепломережі» основний борг у розмірі 20 500,22 грн та пеню у розмірі 507,10 грн, а всього - 21 007,32 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року залишено без змін.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що відповідач не виконувала належним чином свої договірні зобов`язання зі сплати за отримані послуги теплопостачання, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання, а тому наявні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за теплопостачання та штрафних санкцій за неналежними виконання умов договору на відпуск теплової енергії.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не є приватним підприємцем із 03 січня 2007 року, повідомила позивача про припинення дії договору на відпуск теплової енергії від 28 грудня 2006 року № 1046л, як споживач не отримує послуги теплопостачання, а тому вказаний договір є розірваним та позивач не може нараховувати їй плату за послуги теплопостачання. Суди попередніх інстанцій помилково посилаються на Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, оскільки ним передбачено відключення від послуг теплопостачання саме окремих житлових будинків, а не квартир у багатоквартирних будинках, тоді як законодавчими та підзаконними актами України не встановлено порядок відключення нежитлових приміщень від послуг із теплопостачання.

У жовтні 2017 року від КП Кам`янської міської ради «Тепломережі» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Заявник зазначає, що відповідач отримувала теплову енергію протягом спірного періоду, а тому дія договору на відпуск теплової енергії від 28 грудня 2006 року № 1046л фактично була продовжена. Самовільне відключення відповідача від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення її від оплати за послуги теплопостачання.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу та надано строк на подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 28 грудня 2006 року ОСОБА_1 , як приватний підприємець, та КП Дніпродзержинської міської ради «Дніпродзержинськтепломережа», правонаступником якого є КП Кам`янської міської ради «Тепломережі», уклали договір на відпуск теплової енергії № 1046л для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання об`єкта споживача - нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з 27 жовтня 2006 року, за умовами якого ОСОБА_1 нараховувалася плата за спожиту теплову енергію за тарифами для ІІІ групи споживачів.

Згідно з пунктом 5.1 вказаного договору розрахунки за теплову енергію повинні проводитися відповідно до тарифів, встановлених рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 03 листопада 2006 року № 732.

Пунктом 9.1 договору на відпуск теплової енергії від 28 грудня 2006 року № 1046л передбачено, що він набуває чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 28 грудня 2007 року, а в частині проведення розрахунків - до повного їх здійснення. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про його припинення не буде заявлено однією із сторін.

Згідно з довідкою Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 23 травня 2008 року № 1425 із 09 січня 2007 року ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність.

Після припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності вона залишилася споживачем послуг, що надавалися відповідачем до належного їй нежитлового приміщення, плата за спожиту теплову енергію нараховувалась за тарифами для ІІІ групи споживачів, оскільки вказане приміщення відповідача не було повернуто до житлового фонду.

04 січня 2007 року, 28 травня 2008 року відповідач письмово повідомила позивача про припинення нею підприємницької діяльності і про припинення дії договору на відпуск теплової енергії від 28 грудня 2006 року № 1046л, як суб`єкта господарювання, вважаючи, що у подальшому їй повинна нараховуватися плата за послуги теплопостачання за тарифами, які встановлені для фізичних осіб.

30 липня, 25 серпня 2010 року ОСОБА_1 надсилала заяви на адресу позивача, в яких повідомляла про своє бажання розірвати укладений між ними договір.

У вересні 2010 року ОСОБА_1 самовільно виконано демонтаж радіаторів централізованого опалення, вварювання транзитів на стояках централізованого опалення, проведено гідравлічні випробування у належному їй нежитловому приміщенні АДРЕСА_1 , що підтверджується актом здавання-приймання виконаної роботи від 09 вересня 2010 року № 26/09.10 та актом Житлово-будівельного кооперативу від 01 жовтня 2010 року № 49.

Крім цього, 13 вересня 2010 року, 13 вересня, 19 вересня, 07 листопада 2011 року, 06 квітня, 20 липня 2013 року, ОСОБА_1 надсилала заяви на адресу позивача, в яких просила направити до її адреси представника для складання актів неспоживання нею теплової енергії.

У жовтні 2015 року відповідач направила на адресу відповідача чергову заяву, на яку отримала відповідь про те, що з жовтня 2015 року нарахування за послуги теплопостачання будуть припинені.

Відповідно до умов договору в період із жовтня 2012 року по березень 2014 року ОСОБА_1 постачалася теплова енергія на загальну суму 20 500,22 грн, про що складені акти про постачання теплової енергії та відповідні платіжні вимоги за вказаний період.

У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх договірних зобов`язань зі сплати грошових коштів за поставлену теплову енергію утворилась заборгованість у сумі 20 500,22 грн, що підтверджується розрахунком КП Кам`янської міської ради «Тепломережі».

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язаннямає виконуватися належним чином відповіднодо умов договорута вимог цьогоКодексу, інших актівцивільного законодавства, а завідсутності таких умовта вимог - відповіднодо звичаїв діловогообороту або іншихвимог, що звичайноставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Частиною шостою статті 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Згідно з пунктами 24, 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила № 630), споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (пункт 2.1 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до Наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4»).

При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (пункт 2.2 Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22 листопада 2005 року № 4»).

Пунктом 26 Правил № 630 передбачено, що відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Згідно з пунктами 2.6, 2.7 Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, по закінченню робіт складається акт про відключення будинку від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання і в десятиденний термін подається заявником до постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води на затвердження. Після затвердження акта на черговому засіданні постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Тобто єдиною законною підставою для відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення є відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення і постачання гарячої води. Інших підстав чинне законодавство не передбачає.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 внесено зміни, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про теплопостачання» місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.

Згідно з пунктом 22 Правил № 630 точками розподілу у багатоквартирному будинку, в яких здійснюється передача послуги централізованого опалення від виконавця споживачеві, є відгалуження від стояків у межах квартири.

Підведення централізованого опалення до стояка в межах приміщення свідчить про виконання послуг позивачем.Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання щодо надання послуг централізованого опалення, а відповідач, незалежно від споживання цієї послуги або відмови від її споживання, зобов`язаний оплатити надані послуги. У разі наміру споживача не отримувати відповідні послуги він не позбавлений можливості у передбачений законом спосіб провести відключення приміщення від мережі теплопостачання.

Отже, самовільне відключення від вказаної мережі не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання.

Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеними у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що плата за послуги з теплопостачання нараховувалася відповідачу правомірно та за відповідною групою, за спірний період відповідач не зверталася до відповідної комісії та не отримувала дозвіл на відключення належного їй нежитлового приміщення від мереж централізованого опалення, виконала таке відключення самостійно без відповідного дозволу всупереч встановленої процедури, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за теплопостачання та штрафних санкцій за неналежними виконання відповідачем умов договору на відпуск теплової енергії.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що відповідач із 09 вересня 2010 року не є споживачем теплової енергії та не отримує послуги з централізованого опалення, з огляду на таке.

Враховуючи наведенні вище положення нормативно-правових актів, відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих приміщень у багатоквартирному будинку можливе лише щодо будинку в цілому.

Відповідачем не надано доказів, які б засвідчували факт правомірного відключення її приміщення від мережі централізованого теплопостачання з дотриманням чинного законодавства, тоді як підведення централізованого опалення до стояка в межах приміщення свідчить про виконання послуг комунальним підприємством.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що договір на відпуск теплової енергії від 28 грудня 2006 року № 1046л розірваний, є безпідставними, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про визнання розірваним вказаного договору та визначення часу споживання послуг теплопостачання. В силу вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, є необґрунтованими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не свідчать про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик