Справа № 409/1268/19
Провадження № 22-ц/810/575/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Авалян Н.М., Коновалової В.А.,

за участю секретаря ВовчанськоїС.В.,

учасники справи: заявник - ОСОБА_1 , боржник - Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку в порядку спрощеного провадження,

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 червня 2019 року, постановлену Білокуракинським районним судом у складі: судді Третяк О.Г. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати,

в с т а н о в и в :

У травні 2019 року заявник ОСОБА_1 звернулась з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» за липень 2016 року в сумі 1850,81 грн., за березень 2017 року в сумі 3707,92 грн., за квітень 2017 року в сумі 3145,65 грн., за травень 2017 року в сумі 3145,65 грн., за червень 2017 року в сумі 3145,65 грн., за липень 2017 року в сумі 15699,65 грн., а всього 30694,99 грн. Заява мотивована тим, що працедавець в порушення законодавства про оплату праці не виплачував їй заробітну плату своєчасно, а після звільнення 17 липня 2017 року за п. 1 ст. 40 КзПП України у зв`язку зі скороченням штату, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не провів з нею розрахунку. Вказане підтверджується довідкою про нараховану, але не виплачену заробітку плату, від 17.07.2017 року.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, оскільки заява не відповідає п. 4 ч. 2 ст. 163 ЦПК України - з тексту заяви незрозуміло, яке саме питання ставить заявник: про видачу судового наказу чи рішення суду.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, заявник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить ухвалу суду скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду для видачі судового наказу.

Доводами апеляційної скарги є неврахування судом, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, формулювання вимоги заявника про ухвалення рішення не передбачено процесуальним законом у якості підстави для відмови у видачі судового наказу, суд мав захистити порушені конституційні права заявника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, оскільки висновки суду грунтуються на помилковому застосуванні норм процесуального права, а також не враховують ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В цивільному судочинстві діє принцип верховенства права, про що зазначено в п. 1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України. Цей принцип в розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду. Практика Європейського суду з прав людини при застосуванні зазначеної статті Конвенції акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Висновок суду про відмову у відкритті провадження з огляду на невідповідність заяви вимогам ч. 2 п. 4 ст. 163 ЦПК України, оскільки з тесту заяви незрозуміло прохання заявника про видачу судового наказу чи рішення суду, є помилковим, а доводи апеляційної скарги слушними з огляду на таке.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно з пункту 1 частини 1 статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 163 ЦПК України в заяві про видачу судового наказу повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Заява ОСОБА_1 відповідає вказаним вимогам, оскільки в ній викладі вимоги заявника та обставини, на яких вони ґрунтуються (а.с. 1-3).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності. Про відмову у видачі судового наказу суддя постановляє ухвалу не пізніше десяти днів з дня надходження до суду заяви про видачу судового наказу.

Колегія суддів зазначає, що процесуальні норми завжди є допоміжними, завдяки яким учасники спору можуть послатися на норми матеріального права, а суд - їх застосувати.

Лаконічний та наочний виклад як самого поняття «правовий пуризм», так і рішення ЄСПЛ від 23.07.2009 у справі «Сутяжник проти РФ» наведено в окремій думці судді Верховного Суду Яна Берназюка від 25.04.2018 (справа №826/5575/17). Зокрема, зазначено, що пуризм у загальноприйнятому розумінні є надмірним прагненням до чистоти, переваги форми над змістом.

В даному випадку зазначення заявником назви особи, що має відповідати за вимогою ОСОБА_1 Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», як відповідача та прохання видати рішення суду, за умови, що судовий наказ і є особливою формою судового рішення, не має вирішального значення для реалізації особою своїх прав на звернення до суду за видачею судового наказу.

Більш того, невідповідність заяви вимогам ст. 163 ЦПК України має наслідком відмову у видачі судового наказу.

Натомість судом винесено ухвалу про відмову у відкритті провадження, що взагалі не передбачено розділом другим ЦПК України «Наказне провадження».

Згідно п. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 червня 2019 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 20 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді: