Єдиний унікальний номер судової справи 486/800/19
Номер провадження 22-ц/812/1303/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

27 серпня 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 01 липня 2019 року, під головуванням судді Далматової Г.А., в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі за клопотанням інспекції Міністерства по податкам та зборам Республіки Білорусь по місту Бобруйську про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави державного мита в розмірі 1 674 рублів Національного банку Республіки Білорусь,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області звернулось до суду із клопотанням інспекції Міністерства по податкам та зборам Республіки Білорусь по місту Бобруйську про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року в частині стягнення державного мита в дохід держави з ОСОБА_1 .

У клопотанні інспекція Міністерства по податкам та зборам Республіки Білорусь по місту Бобруйську, посилаючись на те, що зазначене рішення набрало законної сили, просила його визнати та дозволити його примусове виконання на території України.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року клопотання задоволено.

Визнано та надано дозвіл на виконання на території України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області від 05 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 державного мита у розмірі 1 674 рублів Національного банку Республіки Білорусь, що станом на 01 липня 2019 року складає 21 443 грн. 94 коп.

Задовольняючи клопотання інспекції Міністерства по податкам та зборам Республіки Білорусь по місту Бобруйську суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, тобто наявності визначених законом підстав для надання дозволу на виконання в Україні рішення іноземного суду та, водночас, відсутності передбачених законом підстав для відмови у його задоволенні.

Так, ухвала районного суду мотивована тим, що відповідно до ст.51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та ст.462 ЦПК України рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіка Білорусь від 05 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 державного мита в дохід держави підлягає визнанню та виконанню на території України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати, та відмовити у задоволенні клопотання інспекції Міністерства по податкам та зборам Республіки Білорусь по місту Бобруйську.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що є таке, що набрало законної сили, постановлене по спору між тими ж сторонами про той самий предмет позову і з тих самих підстав рішення суду. Зазначена обставина унеможливлює задоволення клопотання відповідно до положень ст.468 ЦПК України. Крім того, клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, на думку боржника, розглянуто некомпетентним судом, оскільки воно має розглядатися апеляційним судом.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2018 року набрало законної сили рішення суду Бобруйського району і міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 05 червня 2018 року, зокрема, в частині стягнення з ОСОБА_1 державного мита у розмірі 1 674 рублів Національного банку Республіки Білорусь (а.с.6,7,9-13).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення клопотання, суд виходив з того, що підстави для відмови в задоволенні клопотання відсутні.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Розглядаючи клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішень іноземних судів (арбітражів), суд розглядає його в межах заявленого клопотання і не може входити в обговорення правильності рішень іноземних судів (арбітражів) по суті.

Законодавство України передбачає, що примусове виконання боржником грошового зобов`язання (примусова реалізація обов`язку) в частині сплати грошових коштів на підставі рішення іноземного суду в Україні можливо лише шляхом постановлення ухвали про надання дозволу на його примусове виконання відповідним судом на території України за місцезнаходженням боржника.

Відтак реалізація права стягувача на отримання грошових коштів з боржника (наділення правом вимоги майнового стягнення) можливе лише з моменту постановлення судом ухвали про надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду, а у разі її оскарження - з моменту набрання відповідною ухвалою суду законної сили.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Згідно частини першої статті 82 вищевказаного Закону України визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відносини сторін по справі, що переглядається, регулюються Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписану від імені України у місті Мінську 22 січня 1993 року і ратифіковану Верховною Радою України Законом №240/94-ВР від 10 листопада 1994 року, відповідно до ст.51 якої кожна із сторін на умовах, передбачених даною Конвенцією, визнає та виконує рішення установ юстиції по цивільним та сімейним справам.

Відповідно ст.54 вказаної Конвенції, суд, що розглядає клопотання про визнання та надання дозволу примусового виконання рішень, обмежується встановленням того, що умови, передбачені вказаною Конвенцією, дотримані. У разі якщо умови дотримані, суд ухвалює рішення про примусове виконання.

Стаття 55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року встановлює, що у визнанні рішення і у видачі дозволу на його примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо: а) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесене рішення, воно не набуло законної сили або не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття законної сили; б) відповідач не прийняв участі в процесі внаслідок того, що йому або його уповноваженому не був вчасно і належно вручений виклик до суду; в) у справі між тими ж сторонами, про той же предмет і по тій же підставі на території Договірної Сторони, де повинно бути визнане і виконане рішення, було вже раніше винесене рішення, що вступило в законну силу, або мається визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони було раніше порушено провадження по даній справі; г) відповідно до положень цієї Конвенції, а у випадках, не передбачених нею, відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої рішення повинно бути визнане і виконане, справа відноситься до виняткової компетенції її установи; д) відсутній документ, що підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності; е) минув термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої виконує доручення.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або за принципом взаємності.

У відповідності до вимог частини шостої статті 467 ЦПК України за наслідками розгляду поданих документів та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання.

При цьому, підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.

Так, за приписами статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Матеріалами справи підтверджується, що: рішення іноземного суду вступило в законну силу і підлягає виконанню; боржник не приймав участь у справі, однак був належним чином повідомлений про час і місце її розгляду; на території України відсутнє судове рішення чи відкрите раніше судове провадження у справі між боржником та стягувачем, про той самий предмет і з тих же підстав, що і у даній справі; справа не відноситься до виключної компетенції судових інстанцій України; стягувач подав клопотання на примусове виконання рішення суду в межах передбаченого законом строку; справа не стосується договірної підсудності; виконання рішення у справі не загрожує інтересам України; раніше в Україні не було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; предмет спору у справі підлягає судовому розгляду за законами України.

Підстав для відмови в задоволенні вказаного клопотання, передбачених ст.55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, ст.468 ЦПК України, не вбачається, що вірно констатував суд першої інстанції.

Також районний суд обґрунтовано відповідно до положень частини восьмої статті 467 ЦПК України визначив суму, що підлягає стягненню, в національній валюті за курсом НБУ на день постановлення судового рішення.

Вирішуючи питання про надання дозволу на примусове виконання рішення, суд не може оцінювати, чи законним є прийняте рішення.

Посилання ОСОБА_1 на те, що аналогічне клопотання вже розглядалось Южноукраїнським міським судом Миколаївської області у 2017 році (справа №486/1012/16-ц) не має правового значення для вирішення даного клопотання, оскільки Южноукраїнським міським судом Миколаївської області розглядалось клопотання ОСОБА_2 та суду Бобруського району та міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення суду Бобруського району та міста Бобруйська Могильовської області Республіки Білорусь від 18 травня 2016 року в частині стягнення боргу та державного мита.

Щодо доводів апеляційної скарги про вирішення спору некомпетентним судом, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки вищевказане клопотання розглянуто судом першої інстанції з дотриманням положень ст.464 ЦПК України.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам ЦПК України, є необґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення клопотання, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 29 серпня 2019 року