Номер провадження 2/754/3257/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2019 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Бойко Т.О.

представника позивача Зорі А.С.

представника відповідачів ОСОБА_2.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Глобал Спліт" до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "ФК "Актив+" звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.07.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого Банк зобов`язався надати грошові кошти (кредит) у сумі 24 223, 19 доларів США, що еквівалентно 117 308, 06 грн. зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 14,00 % річних, а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати на користь Банку щомісячні платежі згідно графіку платежів та повернути кредитні кошти в повному обсязі в строк до 27.07.2015 року. 25 липня 2008 року в забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Договором про надання споживчого кредиту, між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 219730, за умовами якого остання поручається перед кредитором за виконання усіх зобов`язань ОСОБА_3 (позичальника) у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідачі кредит та відсотки за кредитом не сплачують. 20.04.2015 року між Банком та ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" був укладений Договір факторингу № 17, за яким Банк відступив Товариству своє право грошової вимоги за Договором № 0 від 25.07.2008 року, укладеним між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 30.11.2016 року між ТОВ "ФК "Актив+" та ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" був укладений Договір факторингу № 279/ФК-16, за яким ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" відступив ТОВ "ФК "Актив+" своє право грошової вимоги за Договором № 0 від 25.07.2008 року, укладеним між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3 . На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за Договором на загальну суму 640327, 67 грн. та судові витрати по справі.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.04.2018 року позовні вимоги Банку задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2018 року заочне рішення від 19.04.2018 року скасовано і справу призначено до розгляду у загальному порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2018 року у справі замінено позивача з ТОВ "Фінансова компанія "Актив+" на ТОВ "Фінансова компанія "Глобал Спліт".

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.12.2018 року задоволено клопотання представника відповідачів про витребування доказів.

06.02.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідачів на позов. Відповідно до викладених у відзиві заперечень представник зазначає про те, що позивачем була надана виписка по кредитному договору за період з 25.07.2008 року по 22.04.2015 року, проте дана виписка є неналежним доказом та не відповідає вимогам Наказу Міністерства фінансів України № 88 "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", не містить відомості, за що було нараховано чи погашено дані суми. Крім того, відомості які вказані у виписці, не відповідають даним, що відображаються у Розрахунку заборгованості. Так, дата 26.03.2015 року у виписці зазначається сума 369,78 дол., а у розрахунку заборгованості відсутня така сума. Згідно поданого Позивачем розрахунку заборгованості загальний розмір заборгованості за кредитним договором складає 640327,67 грн. В той же час Позивач не може посилатись на даний розрахунок, як на доказ, що підтверджує заборгованість, оскільки відповідно до п. 5.6. Постанови Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконавчих операцій. Тому поданий Позивачем розрахунок заборгованості не є доказом, а від так відсутні докази наявності заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного представник відповідачів просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

06.02.2019 року до суду надійшла заява представника відповідачів про застосування строку позовної давності до даних позовних вимог. Відповідно до заяви представник вказує про те, що відповідно до укладеного договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25.07.2008 року ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 24 223,19 доларів США, що еквівалентно 117 308,06 грн. зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 14,00% річних, з кінцевим терміном повернення 27.07.2015 року. Відповідно до п.1.1 Договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) у сумі 24223,19 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, зазначених договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 117308,06 грн. за курсом Національного банку України на день укладення договору, при цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту має визначатися в договорі лише в разі надання банк кредиту в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.3.1 Договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 14 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору. Відповідно до п. 1.3.3 Договору нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, в останній робочий день поточного місяця, методом «факт/360» відповідно до чинного законодавства України. Згідно із п. 1.3.4 Договору строк сплати процентів з 01 по 25 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який банком були нараховані таки проценти. Пунктом 1.4 Договору передбачено, що цільове призначення кредиту - кредит надається позичальнику для його особистих потреб, а саме на придбання автомобіля. Як вбачається з розрахунку заборгованості на виконання взятих на себе зобов`язань відповідачем сплачено 6398,27 доларів США по тілу кредиту та 11086,26 доларів США по відсоткам. Заборгованість відповідача станом на 24.11.2017 року становить 640327,67 грн., з яких сума простроченого основного боргу за кредитом 375351,00 грн., сума нарахованих процентів 264976,67 грн. за період з 09.08.2010 року по 24.11.2017 року. 24.11.2017 року позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за договором № 0 від 25.07.2008 року, проте сплив строк позовної давності. Відповідно до п. 1.2.2. зазначеного договору позичальник ( ОСОБА_3 ) зобов`язувався повернути кредит відповідно до Графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору). Отже сторони встановили, як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов`язань, так і строки виконання зобов`язань - щомісячними платежами, починаючи з 25.07.2008 р. (перший щомісячний платіж) по 27.07.2015 р. (останній щомісячний платіж). Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Як вбачається з розрахунку заборгованості, 09.07.2010 року відповідач останній раз сплатив первинному кредитору 288,75 доларів США основного боргу. Починаючи із березня 2015 року, відповідач ніяких платежів за вказаним Договором не здійснював. Всі щомісячні платежі, розпочинаючи із щомісячного платежу за серпень 2010 року, є простроченими. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогами про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Так, статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Отже, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Так, кредитним договором та графіком погашення кредиту, передбачено щомісячне погашення заборгованості. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право Позивача вважається порушеним з моменту недотримання Відповідачем 1 строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів обчислюється з моменту (місяця, дня) невиконання Відповідачем 1 кожного із цих зобов`язань. Таким чином, з наданого Позивачем розрахунку вбачається, що Позивач нараховує заборгованість за процентами з 26.01.2010 року по 26.03.2015 року. Отже вказаний розрахунок підтверджує той факт, що Позивач знав про порушення свого права з січня 2010 року й на момент закінчення договору 27.07.2015 року, однак звернувся до суду з даним позовом лише 24.11.2017 року. Також представник вказує про те, що строк звернення до поручителя ОСОБА_4 про солідарне стягнення пропущений, оскільки порука, відповідно до договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0 від 25.07.2008 року, в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України була припинена. Відповідно до Договору поруки передбачено, що Договір поруки припиняється припиненням дії Кредитного договору, а також у випадках передбачених Цивільним кодексом України. З огляду на викладене кінцева дата дії Договору поруки становить 27 липня 2015 року (строк повернення кредиту та строк дії договору). Тобто Позивач міг пред`явити свої вимоги до Відповідача 2 лише до 27 січня 2016 року. Крім цього, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Однак позивач пропустив строк звернення до суду із вимогами до відповідача 2. Враховуючи викладене у заяві, представник відповідачів просить застосувати до даних позовних вимог строк позовної давності.

08.04.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника відповідача до заяви про застосування строку позовної давності.

09.04.2019 року до суду надійшла Відповідь представника позивача на заяву про застосування строків позовної давності. Відповідно до викладеного у заяві представник вказує про те, що відповідно до умов договору Банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 24223,19 доларів США, а Позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.07.2015 року. Згідно із ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від викова зобов`язань не допускається. Як вбачається з виписки ТОВ «ФК» «Актив+» по кредитному договору №0 від 09.10.2017 року, останній платіж здійснено ОСОБА_5 1. за кредитним договором 11.03.2015 року. Тобто строк позовної давності складає 11.03.2018 року. Позов до Відповідачів подано 24.11.2017 року, що підтверджує той факт, що строку позовної давності не пропущений. Крім того, представник позивача вказує про те, що 03.07.2018 року Верховною радою прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування». Так, згідно нової редакції ч.4 ст. 559 Цивільного Кодексу України, якщо у договорі поруки не встановлено строк поруки, то порука припиняється повним виконанням основного зобов`язання або якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Так само, якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом трьох років від дня укладення договору поруки. Тобто строк позовної давності по ОСОБА_4 , яка відповідає перед Кредитором у тому ж обсязі, що і Боржник, за всіма зобов`язаннями останнього за Основним Договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору, не пропущено. Таким чином, строки позовної давності до Відповідачів не пропущено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.05.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 25.07.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачем ОСОБА_3 був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, відповідно до якого Банк зобов`язався надати грошові кошти (кредит) у сумі 24 223, 19 доларів США, що еквівалентно 117 308, 06 грн.зі сплатою відсоткової ставки в розмірі 14,00 % річних, а відповідач зобов`язався своєчасно сплачувати на користь Банку щомісячні платежі згідно графіку платежів та повернути кредитні кошти в повному обсязі в строк до 27.07.2015 року.

25 липня 2008 року в забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Договором про надання споживчого кредиту, між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 219730, за умовами якого остання поручається перед кредитором за виконання усіх зобов`язань ОСОБА_3 (позичальника) у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

20.04.2015 року між Банком та ТОВ "ФК «Довіра та Гарантія" був укладений Договір факторингу № 17, за яким Банк відступив Товариству своє право грошової вимоги за Договором № 0 від 25.07.2008 року, укладеним між АКІБ "УкрСиббанк та ОСОБА_3

30.11.2016 року між ТОВ "ФК "Актив+" та ТОВ "ФК «Довіра та Гарантія" був укладений Договір факторингу № 279/ФК-16, за яким ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" відступив ТОВ "ФК "Актив+" своє право грошової вимоги за Договором № 0 від 25.07.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

18.10.2018 року між ТОВ "Фінансова компанія "Актив+" та ТОВ "Глобал Спліт" був укладений Договір факторингу, відповідно до умов якого Товариство набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, що являлись боржниками Банку, у тому числі і до відповідачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Банк свої зобов`язання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши кредитні кошти, при цьому відповідачами зобов`язання за договором у повному обсязі не виконані, у зв`язку з чим станом на 23.11.2017 року у них виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 640327, 67 грн., з яких:

- 375 351,00 грн. - заборгованість за кредитом;

- 264 976,67 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом.

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Відповідно до вимог ст. 553-554 ЦК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов`язань і відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.

Згідно із ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позичальник і поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань повність (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, в порушення умов кредитного договору, а також вимог ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним вище договором не виконав.

Відповідно до умов договорів поруки, відповідальність поручителя настає у випадку, коли боржник не виконує або неналежним чином виконує свої грошові зобов`язання.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

На даний час відповідачі продовжують ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за Договором не погашають.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи встановлені по справі обставини, вимоги діючого законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт порушення відповідачами зобов`язання за Договором знайшов своє підтвердження та був доведений належними доказами, а тому позовні вимоги Товариства є підставними та обґрунтованими, а з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Товариства підлягає стягненню заборгованість у розмірі 640327,67 грн.

Що стосується тверджень відповідачів про пропуск позивачем строку звернення до суду, то слід зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності.

Згідно із ч. 1 ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідна правова позиція міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 провадження № 14-10цс18.

За змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред`явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, положень ЦПК України. Подання позову з порушенням правил підвідомчості справ не перериває цього перебігу.

Згідно наданих Банком доказів, зокрема, розрахунку заборгованості, останній платіж було здійснено ОСОБА_3 за вказаним вище кредитним договором 11.03.2015 року.

Даний позов подано до суду 24.11.2017 року, тобто у межах встановленого діючим законодавством строку позовної давності.

Представник відповідачів подав до суду заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, зважаючи на те, що відповідач востаннє сплатив грошові кошти у розмірі 288, 75 доларів США основного боргу 09.07.2010 року.

Але дані твердження не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, були спростовані належними та допустимими доказами, наданими стороною позивача, а тому не можуть прийматися судом до уваги, як підстава для відмови у задоволенні позовних вимог.

Що стосується тверджень представника відповідача про відсутність підстав для стягнення заборгованості з поручителя, то слід зазначити наступне.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі N 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі N 6-3087цс16 та Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року у справі N 408/8040/12 (провадження N 14-145цс18).

Як визначено у п. 3.1 Договору поруки від 25.07.2008 року, цей Договір набирає чинності з моменту його підписання обома Сторонами та діє до повного припинення всіх зобов`язань Боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов`язань боржника в рахунок виконання зобов`язань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором, тобто до першої з перерахованих подій, яка настане раніше.

Відповідно до п. 9.8 Основного договору строк дії даного Договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання Договору Сторонами) до повного повернення Банку всієї суми кредиту за Договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що строк дії Основного договору встановлений, у тому числі, до повного повернення всієї суми кредиту, але до цього часу сума кредиту позичальником не повернута, а тому підстав вважати, що порука є припиненою, немає.

Зважаючи на викладене вище, твердження представника відповідачів щодо безпідставності позовних вимог, є необґрунтованими та такими, що не можуть братися судом до уваги.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі по 4802,45 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 256, 257, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 536, 553, 554, 599, 1048, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Глобал Спліт" до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Глобал Спліт" заборгованість за Кредитним договором № 0 від 25.07.2008 року на загальну суму 640327, 67 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Глобал Спліт" витрати по сплаті судового збору у розмірі 4802,45 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Глобал Спліт" витрати по сплаті судового збору у розмірі 4802,45 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Глобал Спліт", адреса: м. Київ, вул. Довнар-Запольського, 11, офіс 1, .

Відповідач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідачка - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

Повний текст рішення виготовлений 30 серпня 2019 року.

Суддя О.В.Лісовська