ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«29» серпня 2019 року

м. Харків

справа № 640/19631/18-ц

провадження № 22ц/818/4032/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 року в складі судді Лях М.Ю.

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики від 09 грудня 2009 року в розмірі 27 930 020,00 грн. та вирішити питання щодо судових витрат.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 09 грудня 2009 року в розмірі 27 789 511,00 грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8810,00 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 травня 2019 року заочне рішення суду від 30 січня 2019 року скасовано; справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження.

30 травня 2019 року ОСОБА_2 через представника подав до суду клопотання про передачу справи на розгляд іншому суду.

Клопотання мотивовано тим, що з 22 жовтня 2015 року та на час подачі позову відповідач зареєстрований та проживає у місті Славутич Київської області, що належить до підсудності Славутицького міського суду Київської області, отже справа прийнята до провадження Київським районним судом м. Харкова з порушенням правил підсудності.

Просив передати справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики на розгляд Славутицького міського суду Київської області.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 року клопотання представника відповідача задоволено; справу передано до Славутицького міського суду Київської області за територіальною підсудністю.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про передачу справи за підсудністю до Славутицького міського суду Київської області.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі; не звернув увагу на те, що позовну заяву подано до Київського районного суду м. Харкова за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача; що з тексту договору позики вбачається, що місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 , та відповідач не повідомляв його про зміну свого місця проживання; що справа була прийнята до провадження з додержанням правил підсудності, розглянута по суті з ухваленням заочного рішення, яке в подальшому скасовано, та призначено справу до розгляду у загальному порядку, отже вона має бути розглянута Київським районним судом м. Харкова.

05 серпня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу необгрунтованою. При цьому посилався на те, що на дату подачі позову з 22 жовтня 2015 року відповідач був зареєстрований в Київській області в місті Славутич. Про те, що відповідача знято з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 суду першої інстанції було відомо, однак суд першої інстанції жодних заходів по встановленню місця проживання та реєстрації відповідача не здійснив. Суд не скористувався даними Єдиного державного демографічного реєстру. Також, суд першої інстанції не звернув уваги на приписи частини 11 статті 128 ЦПК України.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що відповідач як на теперішній час, так і на час подачі позову, зареєстрований у місті Славутич Київської області, що належить до підсудності Славутицького міського суду Київської області, отже справу необхідно передати на розгляд цього суду.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, наданих сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Місце перебування - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Як вбачається з матеріалів справи в провадженні суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

У позовній заяві, яка подана до Київського районного суду м. Харкова поштою 17 жовтня 2018 року, позивачем вказано адресу відповідача ОСОБА_2 АДРЕСА_1 (а. с. 2-5, 10, том 1).

Таку ж адресу проживання ОСОБА_2 вказано і в розписці про отримання коштів від 09 грудня 2009 року, на підставі якої заявлено позовні вимоги (а. с. 6, том 1).

Частинами 6, 8 статті 187 ЦПК України передбачено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Суддя з метою визначення підсудності може також користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Пунктами 1.2 та 1.3 Положення про Реєстр територіальної громади міста Харкова, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 05 квітня 2017 року № 230, передбачено, що реєстр територіальної громади міста Харкова - автоматизована база даних, призначена для зберігання, обробки, використання визначеної Законом інформації, що створюється, ведеться та адмініструється органом реєстрації для обліку осіб, які проживають на території міста Харкова.

Виконавчим органом Харківської міської ради, на який покладено повноваження з реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб у межах міста Харкова, формування та ведення Реєстру, є Департамент реєстрації Харківської міської ради.

15 листопада 2018 року на виконання вимог частини 6 статті 187 ЦПК України судом першої інстанції зроблено запит до Департаменту реєстрації Харківської міської ради Харківської області щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_2 (а. с. 18, том 1).

За результатами розгляду зазначеного запиту Департаментом реєстрації Харківської міської ради направлено до суду інформаційну довідку з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 19 листопада 2018 року №12-0, з якої вбачається, що з 13 жовтня 2015 року ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано. Його знято з реєстрації місця проживання 13 жовтня 2015 року (а. с. 19-20, том 1).

З 22 жовтня 2015 року місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 86, том 1).

Тобто, на час подачі позову у жовтні 2018 року відповідач був зареєстрований у м. Славутич Київської області, а не у Київському районі м. Харкова.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, не використав надані йому законом можливості для встановлення місця проживання відповідача на час подачі позову, зокрема, не звернувся до адресно-довідкового підрозділу Головного управління Державної міграційної служби у Харківській області та до Єдиного державного демографічного реєстру з відповідним запитом, обмежившись зверненням до Департаменту реєстрації Харківської міської ради та отриманням довідки з реєстру територіальної громади м. Харкова.

Однак, у вказаній довідці лише зазначено, що відповідача знято з реєстрації місця проживання, та відсутні відомості щодо місця його подальшої реєстрації, тобто така довідка є неповною, і на її підставі неможливо дійти висновку щодо підсудності справи певному суду.

Крім того, зазначена довідка містить примітку про те, що реєстр територіальної громади м. Харкова знаходиться у стані формування та Департамент реєстрації Харківської міської ради як його розпорядник не несе відповідальність за інформацію/відсутність інформації про осіб, місце проживання яких зареєстровано до 04 квітня 2016 року.

З 04 квітня 2016 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», що встановлює нові правила реєстрації місця проживання громадян. Функцію з реєстрації місця проживання передано до виконавчих органів територіальних громад, відтак підрозділи міграційної служби припинили здійснення реєстрації місця проживання.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи відповідача знято з реєстрації попереднього місця проживання 13 жовтня 2015 року, тобто відомості щодо цього перебували у віданні підрозділів міграційної служби. Однак, під час відкриття провадження у справі судом першої інстанції зазначені обставини не встановлювались.

Пунктом 1 частини 1 статті 31 ЦПК України передбачено, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Таким чином, встановивши, що зареєстроване місце проживання відповідача відноситься до територіальної юрисдикції іншого суду, та провадження у справі відкрито з порушенням правил підсудності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо того, що позовну заяву подано до Київського районного суду м. Харкова за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання відповідача, адже з тексту договору позики вбачається, що місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 , та відповідач не повідомляв йому про зміну свого місця проживання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки законом передбачено порядок встановлення судом місця проживання відповідача шляхом звернення до відповідних компетентних органів, який мав бути дотриманий з метою визначення підсудності справи. Адреса, зазначена відповідачем у розписці від 09 грудня 2009 року, не є визначальною для підсудності справи, оскільки на час відкриття провадження у 2018 році у справі були наявні відомості щодо зняття відповідача з реєстрації за цією адресою.

Твердження ОСОБА_1 щодо того, що справа розглянута по суті з ухваленням заочного рішення, яке в подальшому скасовано, та призначено справу до розгляду у загальному порядку, отже вона має бути розглянута Київським районним судом м. Харкова, оскільки частиною 2 статті 31 ЦПК України передбачено, що справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, є безпідставними, адже вже на час відкриття провадження справа не була підсудна Київському районному суду м. Харкова, та її підсудність в процесі розгляду не змінювалась. Судом початково відкрито провадження з порушенням правил підсудності, тому з метою усунення таких порушень передано справу на розгляд іншому суду.

Отже, ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм процесуального права, та підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Аналізуючи наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення питання щодо передачі справи на розгляд іншому суду.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, та справа по суті спору не розглядалась, підстав для розподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 02 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна

Повний текст постанови складено 29 серпня 2019 року.