Дата документу 22.01.2019 Справа № 333/6160/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/6160/17
Провадження №22-ц/807/136/19
Головуючий в 1-й інстанції - Наумова І.Й.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарБабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5,на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року, ухвалене в м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 02 липня 2018 року), з урахуванням ухвали про виправлення описки у рішенні суду від 05 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи, що не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про вселення та за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Міське комунальне підприємство «Наше місто» про вселення. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Квартира АДРЕСА_1 є власністю територіальної громади м. Запоріжжя, знаходиться в господарському віданні МКП «Наше місто». Наймачем вказаної квартири є ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7. Наймодавцем квартири є МКП «Наше місто». Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вказують, що окрім них, у вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11. Раніше в квартирі була також зареєстрована та проживала ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_8. Відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 по справі є їх родичами. Після смерті ОСОБА_13 - матері ОСОБА_5 та ОСОБА_8, відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 стали перешкоджати їм в користуванні спірною квартирою, а 13 жовтня 2017 року відповідачі змінили замок на вхідних дверях квартири АДРЕСА_1 та не пускають їх в квартиру. Позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 зазначили, що спірна квартира є їх постійним місцем проживання, вони постійно виконували всі обов'язки членів сім'ї наймача спірної квартири, несли солідарну майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із договору найму квартири АДРЕСА_1. На підставі вищевикладеного позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_15 просили суд вселити їх в квартиру АДРЕСА_1.

У листопаді 2017 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Міське Комунальне підприємство «Наше місто» про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі. В обґрунтування позову зазначено, що наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1, зазначений ОСОБА_12, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7. Дана квартира є власністю держави, не приватизована. Позивач ОСОБА_8 зазначає, що в даній квартирі, окрім нього зареєстровані члени його сім'ї: дружина ОСОБА_16, сини ОСОБА_10 та ОСОБА_11 В квартирі також зареєстровані, але не проживають відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, всі особи є повнолітніми. Відповідач ОСОБА_5 в квартирі не проживає тривалий час, з 1992 року, з часу свого одруження. Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_15 в квартирі ніколи не проживали, оскільки з народження проживали постійно разом з батьками за адресою: АДРЕСА_5. Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_15 та ОСОБА_7 в квартирі не з'являються, на проживання в ній ніколи не претендували. Останні свої особисті речі та належне їм майно до квартири не завозили, в ній не мешкають, будь-які належні їм речі у квартирі відсутні. ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в квартирі за адресою: АДРЕСА_1,не живуть, так як вони мають інше місце проживання: АДРЕСА_5, в цій квартирі ОСОБА_5 проживає з часу свого одруження - з 1992 року, а ОСОБА_7 та ОСОБА_6 - з народження. Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не користуються квартирою за адресою: АДРЕСА_1, не слідкують за санітарно-технічним станом квартири, у витратах на утримання квартири, у поточних ремонтах квартири участі не приймають, будь-які платежі за квартиру не сплачують. Перешкоди у користуванні даною квартирою відповідачам ніхто не чинив. Позивач ОСОБА_8 зазначає, що право відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користування жилимприміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, обмежує його у здійсненні прав, передбачених житловим законодавством України та іншими законами, зокрема, обмежує у здійсненні права на приватизацію квартири, розпоряджання квартирою тощо. Не проживаючи у квартирі, ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_15 не знімаються з реєстрації за вказаною адресою, у зв'язку з цим на них нараховуються комунальні платежі, плата за газ, які сплачувати доводиться виключно позивачу та членам його сім'ї, через що вони несуть матеріальні збитки. Позивач вважає, що в зв'язку з тим, що ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 без поважних причин не живуть у квартирі більше 6 місяців, вони втратили право користування жилим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вищевикладеного позивач ОСОБА_8 просить визнати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з відповідачів на його користь понесені ним судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи, що не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про вселення, відмовлено в повному обсязі.

Позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі, - задоволено.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5 понесені витрати на сплату судового збору у розмірі по 213,33 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду за позовними вимогами ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі, в частині визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 скасувати та прийняти нове рішення, яким в цій частині позову відмовити. За позовними вимогами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи, що не заявляє самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Мрія», територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про вселення, рішення суду скасувати в частині відмови в позові ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є: неврахування судом першої інстанції факту відсутності у квартирі житлової площі в межах санітарних норм, що об'єктивно надавало позивачці можливість проживання в ній, а також факту проживання ОСОБА_5 в квартирі з травня 2017 року, виконання нею обов'язку щодо утримання житла: відсутність у ОСОБА_8 права на пред'явлення позову в зв'язку з тим, що спірна квартира знаходиться у власності держави.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу, наданого ОСОБА_8 він заперечує проти апеляційної скарги ОСОБА_5, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає, рішення суду першої інстанції мотивованим та обґрунтованим, а встановлені в рішенні фактичні дані, такими що відповідають дослідженим доказам та матеріалам справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За положенням ч. 1 п. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.02.1978 р. гр. ОСОБА_12 був виданий ордер на вселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_1, разом з членами його сім'ї: дружиною ОСОБА_13, сином ОСОБА_8, донькою ОСОБА_5 (Т. 2 а.с. 58). Основний наймач спірної квартири - ОСОБА_12 (в 2006 р.) та його дружина ОСОБА_13 (в 2017 р.) померли, дані обставини сторонами не заперечувались.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_5 одружилась 24.08.1991 р. з ОСОБА_17, після укладення шлюбу стала іменуватись прізвищем «ОСОБА_5» (Т. 2 а.с. 60).

З матеріалів справи (Т. 2, а.с. 75) вбачається, що квартира за вищезазначеною адресою на теперішній час є неприватизованою та перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.

У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані на теперішній час: ОСОБА_8 (з 1992 р.) (Т.2 а.с. 16); ОСОБА_9 (з 2000 р.) (Т. 2 а.с. 15); ОСОБА_10 (з 2005 р.) (Т.2 а.с. 17); ОСОБА_11 (з 2006 р.) (Т. 2 а.с. 18); ОСОБА_5 (з 1991 р.) (Т. 2 а.с. 6); ОСОБА_6 (з 2009 р.) (Т. 2 а.с. 7); ОСОБА_7 (з 2011 р.) (Т. 2 а.с. 8). Згідно довідки МКП «Наше місто», вищевказана квартира складається з 3-х кімнат, фактична зайнята площа в квартирі - 60 кв. м. (Т. 1 а.с. 6).

Згідно відповіді КУ «Центру медико-санітарної допомоги №6» на запит адвоката ОСОБА_19, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, не проживають. Зі слів сімейного лікаря за медичною допомогою не звертались, амбулаторних карток даних громадян в реєстратурі лікувального закладу не має. Згідно Акту складеного працівниками ТОВ «Керуюча компанія «Мрія» від 29.11.2017 р., останні вийшли за адресою: АДРЕСА_1, для встановлення факту проживання чи не проживання в даній квартирі ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_15, ОСОБА_8 В результаті обстеження комісією і зі слів сусідів: ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22 встановлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, не мешкають за даною адресою з 1992 р. по теперішній час.

За даною адресою мешкає ОСОБА_8 В даній квартирі наявні чотири спальні місця. З матеріалів справи (Т. 2 а.с. 94-101)вбачається, що основні витрати по утриманню, здійсненню ремонту, облаштуванню вищевказаної квартири несе ОСОБА_8 та його родина, що підтверджується: договором №55308820 з ВАТ «Запоріжгаз» від 12.09.2006 року, укладений між даним підприємством та споживачем ОСОБА_8; актом виконаних робіт по ремонту № 190402410 від 19.04.2006 року на ім'я ОСОБА_9; ескізом на встановлення газового лічильника; актом про виконання робіт ВАТ «Запоріжжяобленерго» та збереження пломб від 02.11.2011 p., підписаним ОСОБА_8; актом уведення в експлуатацію квартирного приладу обліку гарячої води від 21.01.2011 року, підписаним ОСОБА_8; актом контрольної перевірки приладів обліку теплової енергії від 17.12.2015 року, підписаним ОСОБА_8; актом приймання в експлуатацію приладів обліку теплової енергії від 01.11.2006 року, підписаний ОСОБА_8, судовим наказом судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28.04.2014 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_8 на користь Концерну «Міські теплові мережі» за централізоване опалення.

Відповідно довідкам КУ «Центру медико-санітарної допомоги №6» від 31.05.2017 р., 02.08.2017 р., ОСОБА_13 двічі перенесла ішемічний інсульт, внаслідок чого потребувала стороннього догляду (а.с. 62, 64). З копій заяв ОСОБА_5 від 31.05.2017 р., 29.06.2017 р., 02.08.2017. та наказів ПрАТ «Запорізький електровозоремонтний завод» від 01.06.2017 р., 30.06.2017 р., 02.08.2017 р., вбачається, що працівнику даного підприємства ОСОБА_5 в період з 01.06.2017 р. по 30.06.2017 р., з 03.07.2017 р. по 31.07.2017 р. надавались відпустки без збереження заробітної плати, а також з 02.08.2017 р. по 02.09.2017 р. був скорочений графік роботи з 08-00 год. до 12-00 год., для догляду за хворою матір'ю (а.с. 61-62,63,65).

Відповідно до висновку про результати розгляду звернення гр. ОСОБА_5, складеного працівниками Комунарського ВП Дніпровського ГУНП в Запорізькій області від 11.12.2017 р. (Т. 3 а.с. 10), гр. ОСОБА_5 11.12.2017 р. звернулась до поліції із заявою про те, що її брат не пускає до квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належала її матері та питання розділу якої вирішується в судовому порядку. По прибутті на МП до працівників поліції звернулась ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає за адресою: АДРЕСА_5, із заявою, в якій просить зафіксувати факт звернення про недопущення братом ОСОБА_8 до приміщення квартири АДРЕСА_1, яка належала їх матері, та з питання розподілу якої на даний час триває судовий процес. На виклики з квартири ніхто не вийшов, відібрати пояснення від ОСОБА_8 не стало можливим. В ході розгляду матеріалу ознак кримінального правопорушення не виявлено, вбачаються ознаки цивільно-правових відносин. З даного висновку вбачається, що місцем проживання ОСОБА_5 є АДРЕСА_5. В даному висновку зафіксований факт звернення ОСОБА_5 із вищезазначеною заявою, при цьому і з нього не можливо визначити чи був працівниками поліції встановлений факт умисного недопущення ОСОБА_8 11.12.2017 р. до приміщення квартири АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_5

Згідно Інформаційним довідкам з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.02.2018 р. відомості в даному реєстрі щодо речових прав власності ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_15 (дані сформовані за ідентифікаційними податковими номерами) на нерухоме майно відсутні (Т.2 а.с. 133-135). З копії витягу з медичної картки ОСОБА_5 (Т. 2 а.с. 139) вбачається, що остання під час вагітності в 1992 р. спостерігалась в лікарні за адресою проживання: АДРЕСА_1. З копії витягу з медичної картки ОСОБА_6 (а.с. 140-142) вбачається, що останній після народження з 04.03.1992 р. по червень 1992 р. спостерігався в лікарні за адресою проживання: АДРЕСА_1. На початку червня 1992 р. ОСОБА_5 педіатром рекомендовано тимчасово виїхати мешкати жити до бабусі, яка мешкає по АДРЕСА_5, з метою уникнення зараження вітряною віспою, якою захворіли родичі за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі досліджених безпосередньо в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що ОСОБА_5 до червня 1992 р. як член сім'ї наймача спірної квартири постійно мешкала в квартирі за адресоюм. АДРЕСА_1. В червні 1992 р. вона, з власної волі, виїхала зі своїм малолітнім сином ОСОБА_6 з місця постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1, з причин, що носять тимчасовий характер. З червня 1992 р. і по теперішній час (понад 26 років), вона зі своєю сім'єю: чоловіком та синами ОСОБА_6, ОСОБА_7 фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_6. Тобто ОСОБА_5, ОСОБА_6 в 1992 р. фактично вибули за адресою: АДРЕСА_1 на інше постійне місце проживання - АДРЕСА_6 (за місцем постійного проживання чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_17). ОСОБА_7 фактично ніколи не мешкав за адресою: АДРЕСА_1. Дані обставини, ОСОБА_5 підтвердила в своїх поясненнях.

Також вони підтверджуються поясненнями всіх допитаних в судовому засіданні свідків. З 1992 р. по 2017 р. ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не намагались добровільно вселитись в спірну квартиру.

Перешкоди для вселення ОСОБА_5 та її синів в спірну квартиру були відсутні. Дані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 ОСОБА_5, як причину не проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зазначила відсутність в даній квартирі місця для проживання трьох сімей, а також зайняття кімнати, після її виїзду, де вона мешкала родиною ОСОБА_8.

Суд визнав неповажними дані причини не проживання ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, оскільки дана обставина не перешкодила реєстрації місця проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в спірній квартирі в 2009 р. та в 2011 р. Також судом встановлено, що в період з 1991 р. по червень 1992 р., ОСОБА_5 зі своєю родиною вже мешкала у даній квартирі, в якій також мешкали і її батьки та брат ОСОБА_8 з родиною. Доказів, що вона зверталась до ОСОБА_8, в період з 1992 р. по теперішній час, з вимогою звільнити кімнату в даній квартирі, де вона мешкала до 1992 р., суду не надано.

В судовому засіданні з показань свідків та письмових доказів встановлено, що ОСОБА_5 влітку 2017 р. допомагала здійснювати догляд за своєю матір'ю, яка мешкала у спірній квартирі, в зв'язку з чим досить часто приїздила в спірну квартиру. Посилання ОСОБА_5 на те, що влітку 2017 р. вона фактично вселилась та мешкала постійно в спірній квартирі, за згодою інших мешканців квартири, не знайшли підтвердження в судовому засіданні та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26

Оцінивши докази, які є у справі, суд попередньої інстанції вважав, обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_8 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, оскільки судом встановлено, що вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Таким чином дані позовні вимоги підлягають задоволенню. А позовні вимоги ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про вселення в спірну квартиру не обґрунтовані належним чином і підстави для їх задоволення відсутні.

З даними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ч. 1 статті 58 Житлового кодексу Української PCP, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово - експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статтей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Як роз'яснено у п.п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або і в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (ст.107 ЖК України). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігається намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 в 1992 р. фактично вибули за адресою: АДРЕСА_1 на інше постійне місце проживання - АДРЕСА_6 (за місцем постійного проживання чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_17). ОСОБА_7 фактично ніколи не мешкав за адресою: АДРЕСА_1, а тому за ними не збереглося право на проживання у спірній квартирі.

Факт тимчасового піклування ОСОБА_5 за хворою матір'ю, не є сам по собі достатнім доказом того, що позивачка ОСОБА_5 вселилась у спірну квартиру. Оскільки є не спростованим факт існування у неї сімейних відносин і проживання з чоловіком ОСОБА_17 на протязі більше 15 років за іншою адресою разом зі своїми дітьми.

З наданих ОСОБА_5 квитанцій вбачається, що були здійснені платежі за комунальні послуги надані за адресою: АДРЕСА_1, платником в квитанціях зазначений «ОСОБА_12» або «ОСОБА_12». З наданих квитанцій не можливо встановити, що саме ОСОБА_5, з власних коштів, здійснювала дані платежі. Крім того, слід враховувати, що в зв'язку з реєстрацією ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 на неї нараховується частина комунальних платежів.

Доводи ОСОБА_5 з приводу того, у ОСОБА_8 відсутнє право на пред'явлення позову в зв'язку з тим, що спірна квартира знаходиться у власності держави є необґрунтованим, оскільки відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, а тому пред'явлення позову ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі, є способом захисту його права в розумінні ст.4 ЦПК України.

Окрім цього, апеляційний суд наголошує на тому, що апелянт багато років разом з чоловіком користується іншим житлом, і в матеріалах справи відсутні дані, що в неї виникли перешкоди в зв'язку з користуванням цим іншим житлом. Таким чином ухваливши вказане рішення суд врахував принцип співмірності, та врахував наявність у користуванні родини ОСОБА_5 іншого житлового приміщення, яким вони користувались і користуються більше 26 років.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 23 січня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков