РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Гавриленко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

встановив:

позивачка звернулася до суду з даним позовом, та, уточнивши свої позовні вимоги, зазначила, що за час шлюбу з відповідачем в спільну сумісну власність набуто квартиру АДРЕСА_1 нежитлові приміщення площею 525,90 кв.м, розташовані по АДРЕСА_2 та садовий будинок АДРЕСА_3 « АДРЕСА_4 . Просить поділити спільне майно подружжя, а саме виділити їй у власність садовий будинок АДРЕСА_3 , а відповідачу залишити у власності кошти, які він отримав при продажі без її згоди нежитлових приміщень, які знаходяться в АДРЕСА_2 .

Позивачка в суді позов підтримала в повному обсязі. Зазначила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1972 року по 2010 рік. В 1996 році завод, на якому вона працювала, виділив своїм працівникам земельні ділянки в с. Новосілки Вишгородського району, Київської області. Вона в свою чергу вирішила оформити цю землю на чоловіка. Державний акт на право приватної власності на землю видано 1999 році на відповідача по справі. Тривалий час на цій земельній ділянці вони нічого не будували, а потім розпочали будівництво садового будинку. В лютого 2010 році вони з відповідачем розлучились, після чого почали вирішувати всі питання з приводу спільного майна. Вони з відповідачем вирішили, що спірний будинок залишиться їй. Відповідач видав на неї довіреність на три роки і вона займалась оформленням даного будинку на відповідача, оскільки підстав для сумнівів у його порядності у неї не було. Вона з дочкою добудовувала та облаштовувала будинок після чого займалась його оформленням. З весни по осінь вони проживали у вказаному садовому будинку, поки відповідач не змінив замки, а потім його продав.

Представник відповідача, 06 серпня 2018 року подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно за час перебування в шлюбі сторони набули в спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 нежитлові приміщення площею 525,90 кв.м розташовані АДРЕСА_5 АДРЕСА_2 . 13 лютого 2009 року позивачкою надано згоду на укладення будь-яких цивільно-правових угод відносно вказаних нежитлових приміщень, 07 вересня 2009 року позивачка відкликала свою згоду та 05 вересня 2011 року надала нову згоду на відчуження цих нежитлових приміщень. Потім, 29 вересня 2011 року позивачка втретє надала згоду на відчуження цих приміщень на підставі договору дарування. Зазначив, що земельну ділянку ОСОБА_2 отримав у власність у період шлюбу, однак вказана земельна ділянка є його особистою власністю, яку він отримав, з земельного фонду та яку він набув у власність внаслідок її безоплатної передачі. Щодо спірного садового будинку зазначив, що його будівництво відповідач здійснював за власний рахунок, а основна частина робіт виконана після розірвання шлюбу, а саме з березня по листопад 2010 року. Відповідач зареєстрував право власності на спірний будинок, вже після розірвання шлюбу, а тому спірний садовий будинок є його особистою власністю. Крім того, за усною домовленістю між сторонами 23 вересня 2011 року відповідач продав позивачці свою Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а позивачка в свою чергу погодилась на відчуження відповідачем нежитлових приміщень, таким чином між ними відбувся розподіл майна.

Позивачка, 19 вересня 2018 року подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що земельна ділянка видавалась їй, як працівнику заводу «КІНАП», але вона на той час перебуваючи в шлюбі дала свою згоду на видачу Держаного акту на свого чоловіка ОСОБА_2 Зазначила, що з відповідачем будинок побудували з брусу тільки каркас, а оздобленням та всім іншим займалась вона та їх донька ОСОБА_4 . Крім того, вводом в експлуатацію та всім необхідним займалась вона.

Представник відповідача в суді проти задоволення позову заперечила в повному обсязі, зазначила, що земельну ділянку відповідач набув в межах норм безоплатної приватизації, а тому вона є його особистою власністю, крім того садовий будинок відповідач побудував за власний рахунок, який зареєстровано після розірвання шлюбу.

Третя особа ОСОБА_3 , будучи повідомленою про розгляд справи, до суду не прибула.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Зі справи встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1972 році по 23 лютого 2010 року.

З свідоцтва про розірвання шлюбу вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 23 лютого 2010 року.

25 березня 1999 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,100 га на території Новосілківської сільської ради Вишгородського району, Київської області.

12 червня 2008 року ОСОБА_2 придбав нежитлові приміщення розташовані по АДРЕСА_2 .

12 серпня 2010 року відповідачу видано сертифікат відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам садовий будинок АДРЕСА_6 товариство « ІНФОРМАЦІЯ_1 » АДРЕСА_4 .

03 листопада 2010 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_3 .

З копії договору купівлі-продажу Ѕ частини квартири від 23 вересня 2011 року вбачається, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав від 23 листопада 2010 року власником садового будинку АДРЕСА_3 є ОСОБА_2

30 вересня 2011 року ОСОБА_2 відчужив нежитлові приміщення розташовані по АДРЕСА_2 шляхом укладення договору дарування 18/100 нежитлового приміщення за згодою позивачки.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка тричі (13 лютого 2009 року, 05 та 29 вересня 2011 року) надавала згоду позивачу на відчуження цих нежитлових приміщень, на виконання вимог ч. 2 ст. 65 СК України, а тому її доводи, що відповідач вказані житлові приміщення відчужив без її згоди спростовуються матеріалами справи.

Як передбачено ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 та 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

На підстав ч. 1 та 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 185 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень вбачається, що власником садового будинку АДРЕСА_3 та земельної ділянки за тією ж адресою є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 29 грудня 2015 року, яка є добросовісним покупцем та правомірно придбала вказаний садовий будинок та зареєструвала на нього право власності. Вказаний договір ніким не оспорений та не скасований.

Встановлено, що право власності на спірний садовий будинок у відповідача виникло не за час шлюбу сторін, а після його розірвання (23 листопада 2010 року).

Таким чином підстав вважати, що садовий будинок набуто в спільну сумісну власність подружжя, згідно ст. 60 СК України, під час шлюбу у суду немає. Належні, допустимі і достатні докази про інше суду не надано.

Враховуючи вказане у суду відсутні підстави для виділення позивачці у власність спірного садового будинку, право власності на який у відповідача виникло після розірвання шлюбу між сторонами, та який на даний час належить ОСОБА_3 , яка не може бути позбавлена своєї власності.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З довідки об`єднання (масиву) СТ «Кедр», № 6 від 22 лютого 2016 року, вбачається що ОСОБА_1 з 1998 року постійно і своєчасно сплачує всі комунальні послуги і податки на землю. Крім того вказана земельна ділянка виділялась Новосілською сільською радою ОСОБА_1 з 1996 по 1998 рік, як працівнику заводу «КІНАП», однак будучи в шлюбі з ОСОБА_2 вона надала згоду на оформлення Державного акта на свого чоловіка на той час.

Вказана довідка не спростовує встановлених по справі обставин, оскільки право власності на майно виникає з моменту державної реєстрації, у даному випадку право власності на спірний садовий будинок виникло у відповідача 23 листопада 2010 року, а шлюб між сторонами розірвано 23 лютого 2010 року.

Жодних доказів на підтвердження того, що позивачка будувала будинок, за обставин викладених у позові, а також, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя суду не надано.

Таким чином, оскільки право власності на спірний садовий будинок за час шлюбу не зареєстровано, суд доходить висновку, що спірний садовий будинок не є спільним сумісним майном подружжя.

Той факт, що відповідач в період шлюбу оформив на себе земельну ділянку цих обставин змінювати не може.

Боргова розписка відповідача від 05 вересня 2011 року підставою для задоволення вказаного позову також бути не може. Зазначене за певних умов може бути підставою для стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

Посилання позивачки на те, що між нею та відповідачем існувала усна домовленість, що їй залишиться вказаний садовий будинок, який вона добудовувала та займалась його оформленням на відповідача, цих обставин не спростовує, які достатніми, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Отже, відповідач по справі ОСОБА_2 набув права власності на садовий будинок АДРЕСА_3 в установленому чинним законодавством порядку, який в подальшому відчужив його третій особі, яка на даний час ним володіє.

З урахуванням викладених обставин, підстав для задоволення позову судом не встановлено, який є недоведеним та не обґрунтованим. Порушених прав позивача, які підлягають захистові в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову про це слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 29 серпня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий 17 червня 1997 року Ватутінським ГУ ГУ МВС України в м. Києві, РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 17 лютого 1999 року Ватутінським ГУ ГУ МВС України в м. Києві, РНОКПП НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_8 .

Третя особа: ОСОБА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 .

Суддя