Справа № 548/1636/19
Провадження № 2/548/598/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.11.2019 року Хорольський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Старокожка В.П.;

за участю секретаря судових засідань Комаренко В.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Третяк К.П.,

представника відповідача адвоката Садового В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хорол Полтавської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат,

В С Т А Н О В И В:

Позиція позивача та заперечення відповідача, процесуальні дії, вчинені по справі.

Позивач звернувся до Хорольського районного суду з вищевказаним позовом.

На обґрунтування позову зазначає, що 01.01.2012 року близько 02 год 50 хв ОСОБА_2 , рухаючись на автомобілі марки Skoda Octavia Tour по вул. Леніна в м. Хорол, виїхав на смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із автомобілем Daewoo Lanos під керуванням сина позивача ОСОБА_3 який внаслідок отриманих травм помер.

Вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 03.04.2013 року ОСОБА_2 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 10 місяців.

Згідно рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року з ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 47 450,00 грн.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не виплатив йому суму морального відшкодування в повному обсязі, зокрема останнім було сплачено лише 250,00 грн.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо сплати морального відшкодування, що є грошовим зобов`язанням, ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 509, 524, 533 535, 625 ЦК просить стягнути з ОСОБА_2 інфляційні втрати за період з 16.06.2014 року по 25.05.2016 року та з 25.05.2016 року по 01.08.2019 року у розмірі 51 477,92 грн та три проценти річних за вказані періоди у розмірі 7 277,00 грн, а всього 58 754,92 грн.

15.08.2019 року по справі було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідач протягом строку, встановленого судом, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

ОСОБА_2 зазначає, що не може виконати судове рішення в частині стягнення з нього на користь позивача морального відшкодування у розмірі 47 450,00 грн з об`єктивних причин, оскільки рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року з нього також стягнуто моральне відшкодування на користь членів сім`ї потерпілого ОСОБА_3 на загальну суму 207 250,00 грн., однак відповідач, не маючи постійної роботи та доходу, насамперед намагається сплачувати моральне відшкодування на користь дружини та малолітніх дітей загиблого ОСОБА_3 .

Відповідач також вказує, що на даний час сплив строк позовної давності для зазначених вимог позивача, а розрахунки позивача знаходяться поза його межами до 01.07.2016 року.

Також відповідач звертає увагу, що на заборгованість по відшкодуванню шкоди не можуть нараховуватись відсотки, оскільки в такому випадку матиме місце подвійна відповідальність, що не є правомірним, з огляду на правові позиції Верховного суду.

Крім цього, ОСОБА_2 зазначає, що норми статті 625 ЦК України, на яку посилається позивач, як на правову підставу стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, не регулюють деліктні правовідносини, які склались між сторонами, а спрямовані на регулювання договірних зобов`язань, що на думку відповідача, позбавляє позивача у правових підставах для задоволення його позовних вимог.

З огляду на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача судові витрати, понесені ОСОБА_2 внаслідок розгляду справи.

У судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача прохав відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Судом встановлено, що 01.01.2012 року близько 02 години 50 хвилин ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «SKODA OCTAVIA TOUR 1.9 TDI» д.н.з. НОМЕР_1 , по вулиці Леніна, буд. 134 в м. Хорол Полтавської АДРЕСА_1 , порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «DAEWOO LANOS TF69Y» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , який в результаті даної дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження, що спричинили його смерть.

Вироком Хорольського районного суду Полтавської області від 03.04.2013 року ОСОБА_2 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 10 місяців.

Рішенням Хорольського районного суду від 29.04.2014 року у відшкодування моральної шкоди стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 47 450,00 грн, на користь ОСОБА_4 47 450,00 грн, на користь ОСОБА_5 37 450,00 грн, на користь малолітнього ОСОБА_6 у особі його матері ОСОБА_5 37 450,00, на користь малолітнього ОСОБА_7 у особі його матері ОСОБА_8 37 450,00 грн.

Згідно листа Хорольського РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області від 17.01.2018 року на виконанні у зазначеному відділі знаходиться виконавчий лист № 548/321/14-ц, виданий 16.06.2014 року Хорольським районним судом Полтавської області, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 47 450,00 грн у відшкодування моральної шкоди, згідно якого ОСОБА_2 сплачено 250,00 грн, натомість залишок боргу на користь ОСОБА_1 станом на 16.01.2018 року становить 47 200,00 грн.

Норми права, застосовані судом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом положень ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 625 ЦК передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За ч. 2 ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, а також виконане у гривнях (ч. 1 ст. 533 ЦК України).

Згідно ст. 6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Мотивована оцінка аргументів сторін.

У судовому засіданні встановлено, і це не заперечується сторонами, що у Хорольському РВ ДВС ГТУЮ у Полтавській області здійснюється виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 548/321/14-ц за рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 29.04.2014 року про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 47 450,00 грн, яка на час розгляду справи в повному обсязі не виплачена відповідачем ОСОБА_2 .

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму боргу 47 200,00 грн за вказаним виконавчим листом за періоди з 16.06.2014 року по 25.05.2016 року та з 25.05.2016 року по 01.08.2019 року, суд виходить з наступного.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо виконання рішення суду про відшкодування моральної шкоди у вартісному виразі, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, як грошові зобов`язання, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 06.06.2012 року по справі № 6-49цс12.

Суд не приймає аргументи відповідача, наведені у відзиві до позову, що норми статті 625 ЦК України, на яку посилається позивач, як на правову підставу стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, не регулюють деліктні правовідносини, які склались між сторонами, а спрямовані на регулювання договірних зобов`язань.

За змістом cт. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічне положення міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12 , від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Верховного суду від 20.12.2010 року по справі № 3-57гс10)

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі N 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки у даному випадку наявне грошове зобов`язання відповідача у вигляді відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди.

Що стосується доводів відповідача щодо подвійної відповідальності у разі стягнення з нього інфляційних втрат та трьох відсотків річних, то варто зазначити, що формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 ЦК і ст. 230 ГК.

Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями, про що зроблено відповідний висновок у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2011 р. у справі № 6-42цс11.

Разом з тим, суд приймає аргументи відповідача щодо спливу строків позовної давності для частини вимог позивача, беручи до уваги наступне.

Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК, зокрема відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Таким чином, строк позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які є триваючими зобов`язаннями та не можуть бути припинені до повного погашення боргу, обчислюється з моменту подачі позову та обмежений трирічним терміном.

Позивач визначив період для стягнення 3 % річних та індексу інфляції за час прострочення із 16 червня 2014 року по 25 травня 2016 року на суму боргу 47 450,00 грн та з 25 травня 2016 року по 01 серпня 2019 року на суму боргу 47 200,00 грн, а з позовом звернувся 01 серпня 2019 року, тому задоволенню підлягають вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих за період із 01 серпня 2016 року по 01 серпня 2019 року на суму боргу 47 200,00 грн, що складають 18 290,00 грн та 4 250,26 грн відповідно.

У стягненні 3 % річних та інфляційних втрат у сумі за період з 16.06.2014 року до 01 серпня 2016 року слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Твердження представника позивача, що строк позовної давності перервано шляхом сплати відповідачем сум коштів 250,00 грн та 100,00 грн, не є правильним, так як судом стягуються кошти за період, в які такі проплати не здійснювалися.

Також суд не приймає твердження позивача щодо переривання строку позовної давності шляхом подання ОСОБА_1 касаційної скарги по справі № 6-27160ск17, оскільки судом встановлено, що вказана скарга, подана по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 , ОСОБА_8 в інтересах в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 до Державної казначейської служби України, Головного управління державної казначейської служби України в Полтавській області, треті особи: Хорольський районний відділ ДВС ГТУЮ у Полтавській області, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, таким чином дана справа має інакший предмет позову та коло учасників, стосується відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, державою, а не стягнення сум 3 % річних та інфляційних втрат з ОСОБА_2 , а тому поданий позов і касаційна скарга у схожих правовідносинах, але з іншої підстави не можуть свідчити про переривання строку позовної давності в справі, що розглядається.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 від 08.08.2019 року, є особою, що згідно Закону Україним "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним, покласти на державу витрати зі сплати судового збору в частині незадоволених позовних вимог, які б підлягали стягненню з позивача ОСОБА_1 , в сумі 471 грн. 60 коп.

Так, відповідно до пункту 48 Постанови пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Суд не приймає аргументи представника позивача щодо неможливості стягнення з ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу з тих міркувань, що в угоді про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом Садовим В.В. не зазначено вартість послуг адвоката, однак, сума понесених судових витрат відповідача підтверджуються матеріалами справи, зокрема квитанцією № 17/19/1 та поперерднім розрахунком суми судових витрат від 09.09.2019 року, з яких вбачається, що вартість наданої адвокатом Садовим ОСОБА_9 відповідачу ОСОБА_2 становить 5 000,00 грн, крім того, в самій угоді на представництво інтересів у цивільній справі від 04.09.2019 року передбачено оплату послуг адвоката, витрати на відрядження та інші доплати, сума яких визначена у вказаній квитанції.

З огляду на те, що на даний час граничний розмір компенсації витрат на правничу допомогу не визначений у зв`язку з втратою чинності відповідного закону, враховуючи, що адвокат відповідача брав участь у трьох судових засіданнях, суд вважає за необхідне зменшити розмір підтверджених витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача з 5 000,00 грн до 2 050,00 грн, та беручи до уваги те, що позовні вимоги задоволені частково, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених вимог, тобто у розмірі 61 % від 2 050,00 грн, що становить 1 250,00 грн.

Керуючись ст.ст. 1-18,76-81, 133, 141, 209-241, 259, 263-265, 268, 354, 355, 430 ЦПК України, ст.ст. 257, 267, 509, 510, 533-535, 625 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий 18 листопада 1998 року Хорольським РВ УМВС України в Полтавській області, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_3 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_6 ) про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 250 (чотири тисячі двісті п`ятдесят) грн 26 коп. грошових коштів, як 3 % за користування грошовими коштами за період з 01.08.2016 року по 01.08.2019 року, та 18 290 (вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто) грн 00 коп. грошових коштів, як інфляційні збитки за період з 01.08.2016 року по 01.08.2019 року, а всього 22 540 (двадцять дві тисячі п`ятсот сорок) грн. 26 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 296 грн 80 коп.

Покласти на Державу витрати зі сплати судового збору в частині незадоволених позовних вимог, які б підлягали стягненню з позивача ОСОБА_1 в сумі 471 грн 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 250 (одну тисячу двісті п`ятдесят) грн витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення шляхом подачі відповідної заяви до Полтавського апеляційного суду або, у відповідності до п. 15.5 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України, до Хорольського районного суду Полтавської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи). Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складання повного тексту судового рішення: 02.12.2019.

Головуючий