ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/740/19 Справа № 175/1753/17 Суддя у 1-й інстанції - Ребров С.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки.

Вказував, що перебував у шлюбі з відповідачем з 13 червня 1992 року по 03 липня 2012 року. На початку 2017 року відповідач повідомила позивача, що земельна ділянка у АДРЕСА_1, належить їй на підставі договору дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Зазначав, що, зважаючи на те, що між позивачем та ОСОБА_4 01 жовтня 2002 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку незакінченого будівництвом АДРЕСА_1, він вважає, що враховуючи положення ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, до нього перейшло право власності на земельну ділянку, що є предметом спірного договору від 21 вересня 2004 року, а тому просив суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 21 вересня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Челадзе Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №1022.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №1022.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму судового збору в розмірі 640 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ "ОТП Факторинг Україна" просить скасувати рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що 08 липня 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ТОВ "ОТП Факторинг Україна", та ОСОБА_3 укладено договір про надання кредитної лінії, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100.000 доларів США та укладено іпотечний договір №РМ-SME301/248/2008, відповідно до умов якого, ОСОБА_3 надала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1; відчуження об'єктів нерухомого майна в період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами; сторони по справі ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 13 червня 1992 року по 03 липня 2012 року, тому позивач міг довідатися про порушення свого права; апелянт також просив застосувати позовну давність.

ОСОБА_2 надав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ТОВ "ОТП Факторинг Україна" залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Оскаржуване рішення суду постановлене 04 вересня 2017 року, апеляційна скарга до апеляційного суду надійшла 24 травня 2018 року. 06 серпня 2018 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. 11 грудня 2018 року за письмовим клопотання позивача ОСОБА_2 розгляд по справі було відкладено. В дане судове засіданні від позивача ОСОБА_2 надійшло аналогічне письмове клопотання про відкладення розгляду по справі.

Судова колегія вважає, що позивач ОСОБА_2 та його представники зловживають своїми процесуальними правами, а тому розглядає справу у їх відсутність.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 1992 року між сторонами було зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 13 червня 1992 року, який розірвано рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2012 року.

01 жовтня 2002 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку незакінченого будівництвом, за умовами якого продавець продав, а позивач купив житловий будинок незакінчений будівництвом АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площею 1500 кв.м.

21 вересня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки, розташованої на території АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. та зареєстрований в реєстрі за №1022.

Апеляційним судом встановлено, що 08 липня 2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ТОВ "ОТП Факторинг Україна", та ОСОБА_3 укладено договір про надання кредитної лінії №CrL-SME301/248/2008, за умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 100.000 доларів США, на виконання умов якого 08 липня 2008 року укладено іпотечний договір №РМ-SME301/248/2008, відповідно до умов якого остання надала іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 0,15 га, що розташована в АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з положеннями ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України до позивача ОСОБА_2, у зв'язку з придбанням незакінченого будівництвом житлового будинку, перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, тому є всі підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Частина перша статті 120 ЗК України (2001 року, у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку незакінченого будівництвом від 01 жовтня 2002 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Таким чином, ч.1 ст.120 ЗК України, в редакції чинній на час укладення договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2002 року, не містила імперативної форми, якою передбачено автоматичний перехід права власності або права користування земельною ділянкою в разі переходу права власності на будівлю і споруду.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження жилого будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята жилим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

З договору купівлі-продажу житлового будинку незакінченого будівництвом від 01 жовтня 2002 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.12), вбачається, що згідно п.6 Розділу X перехідних положень Земельного Кодексу України покупець зобов'язаний в строк до 01 січня 2005 року переоформити у встановленому порядку право оренди на земельну ділянку.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення вказаного договору ОСОБА_4 мав право оренди на земельну ділянку, на якій розташований будинок незакінчений будівництвом, за таких обставин в силу ч.1 ст.120 ЗК України, в редакції, чинній на час укладення вказаного договору, до ОСОБА_2 перейшло право переоформити договір оренди земельної ділянки, а не право власності на частину земельної ділянки, як на тому наполягав позивач.

Зважаючи на викладене, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки серії НОМЕР_1 від 21 вересня 2004 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, оскільки права позивача вказаним договором не порушені.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції безпідставно застосував до виниклих правовідносин Земельний Кодекс України в редакції на час розгляду справи, яка застосуванню не підлягала, та помилково дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду, постановлене без дотримання зазначених вище вимог законодавства, скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2017 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" судовий збір у розмірі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.