Провадження № 22-ц/802/527/19 Категорія: 19 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Бордюженко Е. Р.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кондратюка В. В.,

представника третьої особи Волинського регіонального управління державної спеціалізованої фінансової установи Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву Марченко І. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Волинське регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації на нерухоме майно за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

06.07.2018 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації на нерухоме майно. Позов мотивовано тим, що 05.12.2005 між ним (як продавцем) та ОСОБА_2 (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 (далі Договір). За умовами договору позивач передає, а відповідач приймає у власність вказаний житловий будинок, вартість якого визначена в розмірі 150000 грн. Під час оформлення Договору покупець сплатила продавцю 30000 грн, а залишок в розмірі 120000 грн мав бути сплачений одним платежем в термін до 15.12.2005 з одночасним підтвердженням цього факту заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально (п. 3.1.1. Договору). Також, право власності на придбаний будинок у покупця виникає з моменту державної реєстрації Договору (п. 4.1. Договору). Однак, виходячи зі змісту Договору та реальної мети сторін в момент його укладення, вважає, що такий правочин є незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним. Зазначає, що даний Договір був фіктивним та вчинений з метою отримання відповідачами ОСОБА_2 (колишня невістка позивача) та ОСОБА_3 (син позивача) коштів у кредит для розвитку бізнесу, передавши при цьому будинок в якості іпотеки. На його (позивача) переконання, ОСОБА_2 ствердила, що він, внаслідок укладення Договору, нічого не втрачатиме, будь-яких негативних наслідків для нього не настане, а усі витрати по оформленню даного правочину відповідач та її чоловік ОСОБА_3 залишали за собою. Крім того, ОСОБА_2 запевняла, що Договір має бути оформлений за її участі як сторони, оскільки лише вона підпадає по віковій категорії під характеристику особи, якій може надаватися молодіжний кредит. Вказав, що будь-яких коштів на виконання умов Договору він не отримував, а за усною домовленістю між ним та невісткою, будинок мав бути повернений йому після виплати банку позики. Згодом його невістка ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 розлучилися, а наприкінці 2017 року, відповідачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку, яка перебуває у його власності та на якій розташований житловий будинок, що є предметом оскаржуваного Договору. Таким чином, лише за наслідками подачі ОСОБА_2 до суду позову про визнання права власності на земельну ділянку, він зрозумів, що житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , не буде повернутий у його власність та, разом з тим, його намагаються позбавити у незаконний спосіб й права власності на земельну ділянку, на якій знаходиться будинок. Про фіктивність розписки про отримання ним 06.12.2005 коштів в розмірі 120000 грн свідчить також та обставина, що оскільки кредитні кошти ОСОБА_2 отримала лише 07.12.2005, а на момент вчинення такої розписки відповідачі грошових коштів не мали. На підставі викладеного, просить суд поновити йому строк на звернення до суду з даним позовом, визнати недійсним договір-купівлі продажу будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , який було укладено 05.12.2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та, як наслідок, скасувати державну реєстрацію права власності на вказаний будинок за ОСОБА_2 , а також стягнути з відповідача судові витрати по справі (а.с. 2-7).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2018 до участі у справі у якості співвідповідача було залучено ОСОБА_3 (а.с. 80).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09.01.2019 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 85).

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01.02.2019 до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, було залучено Волинське регіональне управління державної спеціалізованої фінансової установи Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (а.с. 134).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що сама по собі реєстрація права власності на спірний будинок не може слугувати доказом того, що ОСОБА_2 справді мала намір придбати будинок для проживання своєї сім`ї, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мали коштів на придбання будинку, постійно в ньому не проживали та не здійснювали ремонт. Те, що земельна ділянка, на якій розташовано будинок, досі перебуває у власності ОСОБА_1 , також, на думку позивача свідчить про те, що він не мав наміру продавати будинок. Крім того, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції не врахував його віку та незадовільного стану здоров`я, які перешкоджали йому в повній мірі розуміти зміст підписаного договору.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, щовисновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору фіктивним чи укладеним внаслідок помилки відповідає фактичним обставинам справи та вимогам законодавства.

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу будинку був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, а тому просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Бордюженко Е. Р. в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кондратюк В. В. апеляційну скаргу позивача не визнали та просили залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу позивача визнав.

Представник третьої особи Волинського регіонального управління державної спеціалізованої фінансової установи Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву Марченко І. І. покладається на розсуд суду.

Суд апеляційної інстанції в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, представника третьої особи, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваним у даній справі є договір купівлі-продажу нерухомого майна, підписанням якого сторони підтвердили факт здійснення часткового розрахунку між ними за придбане нерухоме майно, даний договір було посвідчено нотаріусом у присутності сторін із роз`ясненням значення і умов вчиненого правочину та їх правових наслідків, встановленням відповідності цих договорів дійсним намірам сторін, тому немає правових підстав для висновку про невідповідність оспорюваного договору вимогам закону та/або про укладення його позивачем під впливом помилки чи внаслідок обману зі сторони відповідачів, оскільки позивачем не доведено наявності для цього усіх необхідних ознак, тобто відмовив у позові за недоведеністю позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2005 між ОСОБА_1 (як продавцем) та ОСОБА_2 (як покупцем) було укладено Договір купівлі-продажу з розстроченням платежу за умовами якого продавець передав, а покупець прийняла у власність цілий житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , загальною площею 180,7 кв.м. (п. 1.1. Договору) і зобов`язується сплатити за нього 150000 грн (п. 2.1. Договору).

Згідно п. 3.1.1. Договору під час його оформлення покупець сплатила продавцю 30000 грн. Сторони стверджують факт сплати цього платежу за проданий житловий будинок. Залишок суми 120000 грн покупець сплачує продавцю одним платежем в термін до 15.12.2005 з одночасним підтвердженням цього факту заявою продавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Покупець має право сплачувати відстрочену суму і раніше вказаного в договорі терміну.

Пунктом 4.1. Договору передбачена домовленість сторін, що право власності на придбаний житловий будинок у покупця виникає з моменту державної реєстрації даного Договору в державному реєстрі правочинів. Проведення розрахунків (розстрочення платежу) за домовленістю сторін не впливає на набуття права власності покупцем (а.с. 10-11).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що оспорюваний Договір купівлі-продажу від 05.12.2005 мав ознаки фіктивного та був спрямований на подальше отримання ОСОБА_2 кредиту, проте наслідки, які настали за результатами його укладення, порушили його законні права та інтереси. Крім того вказав, що на виконання оспорюваного Договору жодних коштів від ОСОБА_2 та/чи ОСОБА_3 він не отримав, а тому на підставі ст. ст. 655, 692 ЦК України має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.

За статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 19 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За правилом частини першої статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо).

Таким чином суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що доводи позивача щодо того, що він фактично не отримував грошових коштів за продаж спірного будинку не можуть бути підставою для визнання договору недійсним відповідно до статті 230 ЦК України, оскільки доводи неналежного виконання грошового зобов`язання за договором купівлі-продажу можуть свідчити про виключно неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Відповідно до частини першої статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За вимогами ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача про те, що мала місце помилка щодо правової природи й змісту правочину та наявність умислу ОСОБА_2 у введенні позивача в оману щодо справжньої мети укладення договору, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, не знайшли свого підтвердження і доводи про те, що договір купівлі-продажу був вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків.

Крім того, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді першої інстанції й доводи сторони позивача про те, що він на момент укладення оспорюваного Договору мав такі вади органів зору та слуху, які б перешкоджали йому в повній мірі розуміти зміст та правові наслідки оспорюваного договору. Так, в матеріалах справи наявна довідка КЗ «Луцький центр первинної медико-санітарної допомоги №2 від 18.05.2018 р., у якій зазначено діагноз, поставлений позивачу, будь-якої інформації щодо неспроможності у зв`язку фізичним захворюванням розуміти та усвідомлювати зміст оспорюваного договору, дана довідка не містить.

Доводи апеляційної скарги позивача також спростовуються постановою Апеляційного суду Волинської області від 08.05.2018 року у справі №161/10620/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно, у якій дана оцінка укладеному мі сторонами договору та підтверджено його чинність.

Такким чином, суд першої інстанцій правильно встановив характер правовідносин між сторонами у справі та обґрунтовано застосував норми статей 229, 655 ЦК України, що регулюють спірні правовідносини, а також норми ст. ст. 257, 267 ЦК України.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги позивача.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 лютого 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді