Постанова

Іменем України

29 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 759/14670/16-ц

провадження № 61-34617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 ,

відповідачі: Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація, орган приватизації Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Державне видавництво «Преса України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року в складі судді Шум Л. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року в складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (далі - Святошинська РДА у м. Києві), органу приватизації Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, Державного видавництва «Преса України» про зобов`язання здійснити приватизацію житла.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що ОСОБА_1 разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_2 , синами: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та онуком ОСОБА_5 , проживають у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач ДВ «Преса України».

15 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинської РДА в м. Києві із заявою про приватизацію вказаної квартири, проте листом від 23 червня 2016 року № 58/32 Святошинська РДА в м. Києві відмовила йому в приватизації квартири у зв`язку з тим, що останнім не надано копії ордеру про надання жилої площі, а також у зв`язку з тим, що в заяві не було визначено уповноваженого власника житла.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, позивачі зазначили, що їм безпідставно Органом приватизації Святошинської РДА в м. Києві відмовлено у проведенні приватизації квартири.

Враховуючи наведене, позивачі просили визнати відмову органу приватизації Святошинської РДА у м. Києві у проведенні приватизації квартири АДРЕСА_1 членами родини ОСОБА_1 незаконною, зобов`язати Святошинську РДА в м. Києві, Орган приватизації Святошинської РДА в м. Києві, Державне видавництво «Преса України» вжити всіх належних та достатніх заходів щодо передачі у власність квартири, яка використовується ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_5 на умовах найму, здійснити приватизацію цієї квартири за відсутності ордеру про надання житлової площі та оформити документ про передачу квартири у спільну сумісну приватну власність позивачів згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положенням про порядок передачі квартири (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що орган приватизації, відмовляючи у здійснені приватизації, діяв відповідно до закону.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які є підставою для скасування рішення.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У червні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що ні Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду», ні Положення про порядок передачі квартир (будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, не передбачають повернення документів на приватизацію, без розгляду, законодавство навпаки зобов`язує орган приватизації прийняти відповідне рішення за зверненням громадян про приватизацію. При цьому звертаючись до органу приватизації позивачі надали копію договору найму житлового приміщення, що підтверджує правомірність їх користування спірною квартирою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.

04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи, щодо законності та обґрунтованості.

Виклад фактичних обставин справи

Судом установлено, що ОСОБА_1 разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_2 , синами: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та онуком ОСОБА_5 , проживають у квартирі АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач Державне видавництво «Преса України» відповідно до свідоцтва про право власності на зазначену квартиру від 27 травня 2002 року.

У квартиру позивачі вселилися на підставі договору найму житлового приміщення від 14 жовтня 2010 року № 54/1, укладеного між Державним видавництвом «Преса України» та ОСОБА_1 і членами його сім`ї.

Позивачі зареєстровані в зазначений квартирі з 30 листопада 2010 року, а неповнолітній ОСОБА_5 зареєстрований з 28 квітня 2015 року.

ОСОБА_1 на квартирному обліку не перебуває, а тому на його ім`я квартирна справа не формувалась.

15 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинської РДА в м. Києві з заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 .

Листом від 23 червня 2016 року № 58/32 Святошинська РДА в м. Києві відмовила ОСОБА_1 у приватизації квартири у зв`язку з тим, що останнім не було надано копії ордеру про надання жилої площі, а також у зв`язку з тим, що в заяві не було визначено уповноваженого власника житла.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України (у редакції, що діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно із частиною одинадцятою статті 8 цього Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Частиною четвертою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону.

Відповідно до вимог статей 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім`ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Отже, з системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, слід дійти висновку, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог, з огляду на те, що орган приватизації відмовляючи позивачам у здійснені приватизації діяв відповідно до вимог закону, оскільки здійснення приватизації органами місцевої державної адміністрації та місцевого самоврядування державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні або оперативному управління державних підприємств, організацій та установ, відповідно до пункту 6 статті 9 ЗаконуУкраїни «Про приватизацію державного житлового фонду», можливо лише після передачі за їх бажанням у комунальну власність за місцем розташування будинків. З урахуванням того, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження передачі спірної квартири власником у комунальну власність, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що орган приватизації Святошинської РДА, відмовляючи у здійсненні приватизації, діяв відповідно до закону, є правильним.

Посилання заявника на те, що те, що звертаючись до органу приватизації позивачі надали копію договору найму житлового приміщення, що підтверджує факт правомірності набуття ними права користування спірним житловим приміщенням, не заслуговує на увагу, оскільки можливість надання копії договору найму жилої площі можливо лише в разі приватизації житлової площі в гуртожитку, проте в цьому випадку позивачі мали на меті приватизувати квартиру.

Виходячи з того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, а висновки суду є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Наведені у касаційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права. Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судових рішень.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Сердюк А. І. Грушицький І. М. Фаловська