ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7808/19 Справа № 453/850/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання договору управління підприємством нікчемним, стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору позики удаваним правочином та визнання договору управління підприємством нікчемним, стягнення судових витрат (а.с. 2-3).

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 03 березня 2011 року в місті Сколе Львівської області між позивачем і відповідачем було укладено договір позики, згідно умов якого позивач отримав від відповідача 1 200 000 грн. і позичальник зобов`язався повернути вказаний борг відповідачу до 05 травня 2013 року, про що було складено розписку. Але насправді між ними було укладено договір управління підприємством, що належить на праві власності ТзОВ «Сколівський комбінат будівельних матеріалів», яким передбачалася передача позивачу співвласником цього товариства управління цілісного майнового комплексу за плату до 05 травня 2013 року; згідно цієї домовленості позивач сплатив відповідачу 379 800 грн. за управління вказаним майном. Метою такого прихованого правочину було приховати доходи відповідача від правоохоронних органів. Про цю обставину позивач дізнався 10 березня 2017 року від слідчого, який допитував позивача по кримінальній справі стосовно відповідача за вчинення тим низки злочинів. На момент вказаного допиту позивачу стало відомо, що відповідача вже було умовно засуджено вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України. Крім того, за позовом відповідача з позивача Сколівським районним судом Львівської області від 06 грудня 2013 року стягнуто суму боргу по вищезазначеному договору позики, це рішення набрало законної сили і виконується. Позивач вважає вказаний договір позики і договір управління підприємством удаваними, нікчемними правочинами, оскільки мали на увазі іншу угоду, прикривали інші зобов`язання; в 2008 році загальними зборами ТзОВ СКБМ відповідача за його письмовою заявою було виключено з числа учасників товариства, свою частку в товаристві в 50% відповідач передав іншому учаснику - ОСОБА_3 , проте після цього відповідач і далі керував цим товариством, в 2010 році позивача було звільнено з цього товариства з посади генерального директора, а директором був його син, який і займався економічною стабільністю підприємства, погашенням його боргів та інш. На звернення позивача до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання нікчемного договору позики спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по невизнанню його законного права на відновлення справедливості неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим.

Просив суд визнати договір боргу нікчемним правочином, недійсним і удаваним правочином договір управління підприємством.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року справу направлено за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. 58-59).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /а.с. 226-231/.

ОСОБА_1 з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції винесено рішення з порушенням норм матеріального права /а.с. 233-234/.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 березня 2011 року в м. Сколе Львівської обласні між позивачем ОСОБА_1 (позичальником) та відповідачем ОСОБА_2 (позикодавцем) був укладений договір позики. Згідно умов зазначеного договору позикодавець передав позичальнику 1 200 000 грн., а позивач зобов`язався повернути позику до 05 травня 2013 року, що підтверджується відповідною розпискою від 03 березня 2011 року. Вказані кошти позивачем в зазначений термін не повернуті.

В порушення умов укладеного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання за вказаним договором позики належним чином не виконав, утворилася заборгованість. На вимогу відповідача повернути суму боргу позивач відповів відмовою, сума боргу залишилася не повернутою (повернуто кошти лише частково), хоча термін сторони встановили конкретний, вимога була, але борг на вимогу і в зазначений термін не повернуто, в добровільному порядку спір не вирішено і відповідач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені і з ОСОБА_1 стягнуто решту суми боргу в розмірі 823 641 грн.; вказаним рішенням договір позики визнано законним, не нікчемним і не удаваним. ОСОБА_1 не погодився з цим рішенням і оскаржив його до апеляційного суду Львівської області. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2014 року рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року залишене без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення. Отже рішення суду набрало законної сили.

Сколівським РВ ДВС ГТУЮ у Львівській області здійснюється примусове виконання рішення Сколівського районного суду Львівської області від 06 грудня 2013 року по стягненню з позивача ОСОБА_1 боргу в сумі 823 641 гри. за вищезгаданим договором позики.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивач звертаючись до суду із вимогами до відповідача, ставить питання про визнання договору позики удаваним правочином на підставі ст. 235 ЦК України, зазначючи, що сторони укладаючи договір позики мали на меті укладення договору управління підприємством.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За умовами ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Жодних належних і допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що під договором позики сторони приховали договір управління підприємством, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , позивачем суду не надано.

Надані позивачем документи на підтвердження його обгрунтувань позову, не підтверджують факт укладання саме догвоору управління підприємством, та не спростовують факт укладання між сторонами договору позики. Наявний в матеріалах справи договір позики не містять жодних вказівок на договір управління підприємством.

Таким чином, вимоги за даним позовом є недоведеними та не обґрунтованими.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що на момент укладення договору позики сторонами було повністю додержані вимоги, які в силу ст. 203 ЦК України є необхідними для чинності правочину, а позивачем не надано доказів, що обидві сторони, укладаючи оспорюваний договір позики, бажали приховати договір управління підприємством, а тому підстави для задоволення позову у відповідності до вимог ст. 235 ЦК України відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив із того, що позивачем не було надано суду достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров