РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/13137/19

Провадження № 2/638/4281/19

27.11.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Подус Г.С.,

за участю секретаря Коваленко О.В.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

встановив:

Позивач звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, перебувала у шлюбі з відповідачем з 24.04.1982 року по 24.06.2019 року. За час шлюбу сторонами була набута у спільну власність, шляхом приватизації, квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після розлучення з ОСОБА_2 , подружжя не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Зважаючи на те, що квартира була приватизована під час шлюбу та за спільні кошти, позивач вважає її спільною сумісною власністю.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 18.09.2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням(викликом) сторін.

Позивач у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала частково, відмовилася від позовної вимоги про стягнення судових витрат.

Відповідач у судове засідання не з`явився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб 24.04.1982 р. у Московському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управляння юстиції, що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №498.

Згідно із свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_2 від 10.08.1993 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули право спільної власності на квартиру загальною площею 71,93 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Окрім того, загальна та житлова площа квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , дорівнює 72 м2 та 47,6 м2, що підтверджується довідкою про показники об`єкту нерухомого майна №БП5596/2019 від. 06.08.2019 року

Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвали шлюб 24.06.2019 року.

Ч.1 ст. 60 СК України передбачає, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Ч.1 ст. 61 СК України вбачається, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно із ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ч.1 ст.70 СК України встановлює, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1,3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ч.1 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ч.1,2 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суд встановив, що майно придбане сторонами, а саме квартира, відповідно до ст. 71 СК України є спільним сумісним майном подружжя.

Окрім того, суд звертає увагу на те, позивач в частині позовних вимог, а саме в частині стягнення судових витрат, відмовилась, таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про поділ майна та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 72 м2, житловою площею 47,6 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; підлягають задоволенню частково.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно: квартиру, загально площею 72 м2, житловою площею 47,6 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 10.08.1993 року.

Здійснити поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином:

-визнати за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 72 м2, житловою площею 47,6 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири, загально площею 72 м2, житловою площею 47,6 м2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: