_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 522/9534/19
Провадження № 2/520/5043/19
УХВАЛА

28.08.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

за участю секретаря Кирикової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та пені,

ВСТАНОВИВ:

04.06.2019 року до Приморського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та пені, в якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 270000 гривень та пені в сумі 135000 гривень.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 06.06.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, для усунення недоліків поданої заяви, а саме для зазначення інформації про наявність у позивача або інших осіб оригіналів письмових доказів.

14.06.2019 року позивач надав до суду заяву на усунення недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали суду від 06.06.2019 року.

Надалі, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 19.06.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та пені передано до Київського районного суду міста Одеси за підсудністю.

09.07.2019 року вказана цивільна справа надійшла до Київського районного суду міста Одеси.

Відповідно до автоматизованої системо документообігу суду, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 11 липня 2019 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

Одночасно з позовною заявою, представником позивача надано до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , та рухоме майно автомобіль марки «Hyundai Pony», 1994 року випуску, що належить на праві власності відповідачеві по справі ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що вимоги позивача стосуються стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в сумі 270000 гривень та пені в сумі 135000 гривень. Отже, загальна ціна позову складає в сумі 405000 гривень 00 копійок.

Також, позивач зазначає, що вважає за необхідне накласти арешт на вказане майно, належне відповідачеві на праві власності, оскільки є підстави вважати, що до завершення справи в суді відповідач відчужить майно, що в подальшому може унеможливити виконання рішення суду. Оскільки у випадку невиконання в добровільному порядку боржником рішення суду доведеться задовольняти вимоги кредитора шляхом реалізації майна боржника, проте якщо боржник до завершення розгляду справи відчужить майно, то виконання рішення суду в примусовому порядку стане неможливим, оскільки сума є значною. Задоволення заяви про забезпечення позову сприятиме відновленню прав позивача, оскільки у випадку задоволення судом позову про стягнення боргу за договором позики та добровільного невиконання боржником рішення суду, стане можливим задоволення вимог кредитора шляхом реалізації предмета забезпечення. Крім цього, невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки у випадку відчуження майна боржником до завершення судового процесу по стягнення боргу за договором позики та у випадку невиконання боржником добровільного рішення суду, в примусовому порядку стягнути борг з боржника шляхом реалізації його майна стане неможливим, а отже права позивача і надалі будуть порушеними та не зможуть бути відновленими. Щодо співмірності суми позову та вартості предмета забезпечення, зазначає, що зважаючи на середню ринкову вартість майна боржника, то сума боргу та позову є рівними, на її думку. Заявник не вбачає підстав для вжиття заходів зустрічного забезпечення позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: зокрема одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Подана представником позивача заява про забезпечення позову відповідає приписам та вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, та таким чином вона підлягає невідкладному розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні 28.08.2019 року представник позивача заяву підтримала та просила суд її задовольнити.

Відповідач у судове засідання призначене на 28.08.2019 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши вказану заяву про забезпечення позову, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору.

У відповідності до ч.2 ст. 149 ЦПК України, суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.3 ст.149 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п.4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, перевіряючи надану до суду заяву та додані до неї документі вбачається, що між сторонами по справі виник спір стосовно невиконання умов договору позики від 28.12.2017 року, укладеного між сторонами по справі.

Позивачем заявлено вимоги до відповідача, з визначеною ціною позову в сумі 405000 гривень 00 копійок.

Відповідно до наданої до позову інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №167793308 від 23.05.2019 року, квартира АДРЕСА_2 , належить на праві власності відповідачеві по справі ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.09.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №4282.

Також відповідачеві ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить на праві власності автомобіль марки «Hyundai Pony», 1994 року випуску, що підтверджується листом Регіонального сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України від 29.05.2019 року за №31/15-164аз.

У вказаному листі зазначено, що запит представника позивача, який є адвокатом, не вбачається можливим надати інформацію про реєстраційний номер вказаного транспортного засобу, який належить на праві власності відповідачеві.

Відповідно до інформації наданої представником позивача до позову, отриманої з відкритих мереж сеті Інтернет, вбачається, що ринкова вартість аналогічних транспортних засобів тієї ж марки та року випуску, становлять приблизно 1400 доларів США.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, саме пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року „Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 Рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того судом враховується, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд дійшов висновку, що між сторонами виник спір стосовно невиконання відповідачем умов договору позики, у зв`язку з чим суд вважає вимоги про забезпечення позову частково обґрунтованими, а саме вважає за необхідне забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві власності відповідачеві по справі, що буде співрозмірним ціні позову в цій справі у розмірі 405000 гривень 00 копійок, оскільки зазначене майно у разі ухилення відповідача від виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог, може слугувати забезпеченням його виконання, а невжиття заходів забезпечення позову може зробити неможливим виконання рішення суду у випадку його постановлення на користь позивача, а відтак й порушить права позивача на судовий захист, оскільки до розв`язання виниклого між сторонами по справі спору по суті, відповідач має право відчужити вказане майно на користь третіх осіб, за наслідком чого примусове виконання рішення суду, у разі відсутності волі відповідача на його виконання,буде не результативним, а забезпечення позову навпаки виступають запорукою можливого виконання рішення суду, у зв`язку з чим суд доходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову є частково обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо одночасного накладення арешту також на рухоме майно відповідача, суд вважає такі заходи забезпечення позову не спів розмірними з заявленими позовними вимогами.

При цьому суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання рішення, а також перешкоджання завдання шкоди позивачу.

У відповідності до ч.1-3 ст. 154 ЦПК України, суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Зустрічне забезпечення застосовується тільки у випадку забезпечення позову.

Суд зобов`язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; або

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

З наданих до суду документів, вбачається, що позивач зареєстрований на території України, в матеріалах справа відсутні документи на підтвердження того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, у зв`язку з чим, судом вказане питання одночасно з вирішенням питання щодо забезпечення позову не вирішується.

Керуючись ст. ст. 149-153, 354, п.15.5 розділу ХІІІ Перехідні положення, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову по цивільній справі №522/9534/19 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та пені, а саме:

- Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

У задоволенні решти вимог заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Копію ухвали направити для виконання до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради (65000, м. Одеса, вул. Черняхівського, 6).

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Оскарження ухвали не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Головуючий Калініченко Л. В.