КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/9698/2019 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Оніщука М.І., Крижанівської Г.В.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко Віталій Володимирович, про визнання договору іпотеки недійсним, зняття заборони з квартири,-

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»), ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В., про визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання вчинити дії. Зазначила, що у період з 07 травня 1995 року до 21 липня 1999 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 19 вересня 1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піщенко Т.Г., зареєстрованого у реєстрі за № 3-3418, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 . На підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київського державної нотаріальної контори Румянцевою І.А., зареєстровано у реєстрі за № 24-2857, також вони придбали квартиру АДРЕСА_2 . Право власності на вказані квартири було зареєстровано за ОСОБА_3 . У березні 2017 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 05 липня 2005 року уклав з АТ «Родовід Банк» кредитний договір, за умовами якого отримав кредит у розмірі 1 000 000,00 доларів США. 06 жовтня 2005 року з метою забезпечення зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 уклав із АТ «Родовід Банк» договір іпотеки. За умовами даного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Оскільки вона не надавала згоди на передбачу спільної сумісно власності в іпотеку банку, ОСОБА_2 просила визнати недійсними: договір іпотеки від 06 жовтня 2005 року, укладений між ОСОБА_3 і АТ «Родовід Банк», посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком В. В. 06 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 4061, договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 06 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком В.В. 30 листопада 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 1544; та зняти заборони відчуження та інші заборони з квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , накладені нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком В.В., зареєстровані у реєстрі 06 жовтня 2005 року за № 4869.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до положень ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Отже, укладення відповідачем договору іпотеки без згоди ОСОБА_2 суперечить вимогам наведених норм.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено з інших правових підстав.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року скасовано постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2018 року, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ПАТ "Родовід Банк" просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник ОСОБА_3 вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права.

В судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ллляшенко В.В. не з`явився, повідомлений про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у його відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 07 травня 1995 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) і ОСОБА_3 , актовий запис № 250 (а. с. 8).

19 вересня 1997 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Піщенко Т.Г., зареєстрований у реєстрі за № 3-3418, за умовами якого ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 6).

11 листопада 1997 року право власності на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3

05 листопада 1997 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої київського державної нотаріальної контори Румянцевою І.А., зареєстрований у реєстрі за № 24-2857, за умовами якого ОСОБА_3 придбав квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 7).

26 травня 1999 року право власності на вказану квартиру зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_3

21 липня 1999 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був розірваний (актовий запис № 324 Київського відділу реєстрації актів громадянського стану м. Донецька) (а. с. 9).

05 липня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 1 000 000,00 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 06 жовтня 2005 року між ВАТ «Родовід Банк» і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком В. В., зареєстрований у реєстрі за № 4061. За умовами даного договору ОСОБА_3 передав в іпотеку банку квартири АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ «Родовід Банк», ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В., про визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання вчинити дії. Рішення суду обґрунтовано тим, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. У пункті 1.4 оспорюваного договору іпотеки визначено, що іпотекодавець гарантує, що предмет іпотеки на момент укладення договору нікому іншому не відчужено, під забороною (арештом), у тому числі податковою, не перебуває, а також прав у третіх осіб як в Україні та і за її межами на це майно немає. Вказане свідчить про те, що на час укладення договору іпотеки іпотекодержатель не знав, що майно, передане в іпотеку, було придбане за час шлюбу та є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Отже, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 немає.

Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції, оскільки при вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 суд неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинний на час укладення ОСОБА_3 договорів купівлі-продажу квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 19 вересня 1997 року та 05 листопада 1997 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є йогоспільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 КпШС України визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, законодавством визначено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до положень ст. 578 ЦК України, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.

Відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до ч. 4 ст. 369, ст. 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оспорити договір з підстав його недійсності.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

Як встановлено судом передані ОСОБА_3 в іпотеку ПАТ "Родовід Банк" квартири АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю його і позивачки ОСОБА_2 Передача ОСОБА_3 даних квартир в іпотеку ПАТ "Родовід Банк" відбулася без згоди співвласника ОСОБА_2 Даний факт також не оспорюється сторонами по справі.

Відтак, вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки від 06 жовтня 2005 року та додаткової угоди до нього є законними та обґрунтованими. Відповідно наявні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині скасування обтяжень, встановлених на підставі оспорюваного договору іпотеки.

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Родовід Банк» просило застосувати строк позовної давності, а також посилалося на те, що подружжя Щербань розірвало шлюб у 1999 році, а тому вимоги щодо спільного майна могли бути заявлені лише до 2002 року.

Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15.

Позивачка ОСОБА_2 зазначила, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_3 вона постійно проживає в Сполучених Штатах Америки. Про укладення ОСОБА_3 договору іпотеки від 06 жовтня 2005 року вона дізналася лише 21 березня 2017 року по приїзду в Україну при обговоренні із ним питань щодо оплати вартості навчання їх сина.

Представник ОСОБА_3 підтвердив суду, що не отримував згоди позивачки на передачу спільної сумісної власності в іпотеку банку, оскільки остання проживала за межами України. Про факт передачі ним квартир в іпотеку банку він повідомив ОСОБА_2 в березні 2017 року, коли вона приїхала до Києва і вони обговорювали питання оплати вартості навчання сина.

В матеріалах справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 знала про існування оспорюваного договору іпотеки до березня 2017 року.

Також, в ході розгляду апеляційним судом даної справи встановлено, що в березні 2018 року ОСОБА_2 ініціювала позов до ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності - квартир АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 . Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 серпня 2018 року в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_2 визанно право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , і на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

Відтак, судом апеляційної інстанції не встановлено наявності підстав для застосування до вимог ОСОБА_2 наслідків спливу позовної давності.

Враховуючи викладене, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 на користь позивачки підлягає стягненню 1280,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, 1408,00 грн. за подання апеляційної скарги, 2560,00 грн. судового збору за подання касаційної скарги, а всього 5248,00 грн. судового збору - по 2624,00 грн. з кожного.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2017 року та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ляшенко Віталій Володимирович, про визнання договору іпотеки недійсним, зняття заборони з квартири задовольнити.

Визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ОСОБА_3 і Акціонерним товариством «Родовід Банк», посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком Віталієм Володимировичем 06 жовтня 2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 4061, та договір про внесення змін і доповнень до договору іпотеки від 06 жовтня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком Віталієм Володимировичем 30 листопада 2010 року, зареєстрований у реєстрі за № 1544.

Скасувати заборони відчуження та інші заборони з квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , накладені нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком Віталієм Володимировичем, на підставі договору іпотеки, укладеного між ОСОБА_3 і Акціонерним товариством «Родовід Банк», посвідченим приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Ляшенком Віталієм Володимировичем 06 жовтня 2005 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на користь ОСОБА_2 2624,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2624,00 грн. судового збору.

Дані про учасників справи:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ,

Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк», місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. П.Сагайдачного, 17, .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 серпня 2019 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Оніщук М.І.

Крижанівська Г.В.