Постанова

Іменем України

02 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 489/2476/16-ц

провадження № 61-24649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року у складі судді Губницького Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області

від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними свідоцтва про право власності на житло, договору дарування частки квартири та визнання права власності в порядку спадкування.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що її мати

ОСОБА_5 отримала від заводу імені 61 Комунара квартиру в будинку

АДРЕСА_1 для заселення ОСОБА_5 разом з її п`ятьма дочками, у тому числі й нею. У 1983 році мати обміняла зазначену квартиру на квартиру спільного заселення АДРЕСА_2 . У 1999 році ОСОБА_5 продала будинок АДРЕСА_3 та купила за ці кошти квартиру спільного заселення АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_5 .

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 02 червня

2010 року державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Гавеля О. О., після смерті ОСОБА_6 (її сестри), яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями її майна є: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_5 .

Після її смерті вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізналася, що ІНФОРМАЦІЯ_3 її сестра, ОСОБА_6 та члени її сім`ї приватизували квартиру спільного заселення АДРЕСА_2 . Також їй стало відомо, що 16 липня 2001 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 68/100 часток квартири спільного заселення АДРЕСА_4 .

Ураховуючи, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 27 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, визнання майна спадковим та визнання права власності в порядку спадкування, встановлено, що за життя померла

ОСОБА_5 відчужила все належне їй нерухоме майно на користь третіх осіб, зокрема, на користь її сестри ОСОБА_6 та членів її сім`ї, позивач вважала, що мати та сестра вели її в оману, чим незаконно позбавили права на житло, оскільки, після обміну квартири по АДРЕСА_1 , в якій вона проживала, вона мала право на квартири АДРЕСА_6 . Крім того, в момент продажу будинку АДРЕСА_3 там мешкали та були зареєстровані вона та її неповнолітні діти - ОСОБА_7 , 1983 року народження та ОСОБА_8 , 1990 року народження.

Посилаючись на те, що приватизація квартири спільного заселення АДРЕСА_2 та договір дарування 68/100 часток квартир АДРЕСА_4 призвели до порушення її житлових прав, позивач просила визнати недійсними свідоцтво про право власності на житло від 19 березня 1999 року № 431 та договір дарування від 16 липня 2001 року, та визнати за нею, як спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , право власності на квартири АДРЕСА_7 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела обставин, які є підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними та визнання права власності в порядку спадкування на майно, що за життя належало ОСОБА_5 , а тому в задоволенні позову відмовлено за його необгрунтованістю.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку, наявним у справі доказам та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій вона просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва

від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області

від 05 квітня 2017 року, ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому дійшли помилкового висновку про недоведеність її позовних вимог. Суди не врахували, що мати ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_6 вели її в оману, оскільки обіцяли, що після смерті матері вона матиме право на спадкування квартир АДРЕСА_4 , тоді як ще за життя

ОСОБА_5 відчужила все належне їй нерухоме майно на користь третіх осіб, зокрема 28 квітня 2000 року продала належні їй 32/100 частки квартири

АДРЕСА_4 ОСОБА_9 , а 16 липня 2001 року подарувала 68/100 часток зазначеної квартири ОСОБА_6 , чим незаконно позбавила її права на житло.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу подано не було.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлені судами фактичні обставини справи

У 1977 році ОСОБА_5 , як працівнику заводу імені 61 Комунара та її п`яти дочкам, в тому числі й на позивача, була надана квартира в будинку

АДРЕСА_1 .

У 1983 році ОСОБА_5 здійснила обмін квартири в будинку

АДРЕСА_1 на квартиру спільного заселення АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 року сестра позивача - ОСОБА_6 та члени її сім`ї - чоловік ОСОБА_4 , дочка ОСОБА_10 , син -

ОСОБА_3 приватизували квартиру спільного заселення АДРЕСА_2 у спільну часткову власність по 1/4 кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

20 березня 1999 року ОСОБА_5 продала 1/2 частку будинку

АДРЕСА_3 , належну їй на підставі договору дарування від 17 червня 1987 року.

05 квітня 1999 року ОСОБА_5 купила квартиру спільного заселення АДРЕСА_8 часток якої

28 квітня 2000 року продала ОСОБА_9 , а 68/100 часток 16 липня 2001 року подарувала своїй дочці - ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла сестра позивача - ОСОБА_6 , після смерті якої відкрилася спадщина на ј частки квартири спільного заселення АДРЕСА_2 та 68/ АДРЕСА_9 часток квартири спільного заселення АДРЕСА_4 . Спадщину прийняли: її чоловік - ОСОБА_4 на 1/2 частку всієї спадщини, в тому числі з урахуванням 1/4 частки від якої відмовилась ОСОБА_5 на його користь, та діти спадкодавця: донька - ОСОБА_2 , син - ОСОБА_3 по 1/4 частки спадкового майна.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , спадщину після смерті якої прийняла її донька ОСОБА_1 (позивач).

Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 47 Конституції України закріплено право громадянина України на житло.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 4 ЦПК України

2004 року).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

ОСОБА_1 обгрунтовувала позовні вимоги, посилаючись на те, що її мати - ОСОБА_5 та сестра ОСОБА_6 вели її в оману, чим незаконно позбавили її права на житло, оскільки, після обміну квартири по АДРЕСА_1 , в якій вона проживала, позивач мала право на квартири АДРЕСА_6 .

Право власності на майно набувається на підставах, передбачених цивільним законодавством, а у випадках передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року, шляхом його приватизації.

За змістом статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України з житлово-комунального господарства від 15 вересня 1992 року № 56, встановлено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 сестра позивача, ОСОБА_6 та члени її сім`ї приватизували квартиру спільного заселення АДРЕСА_2 . Доказів на підтвердження того, що на момент приватизації спірної квартири ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_6 , та/або постійно проживала в зазначеному жилому приміщенні та мала право на його приватизацію, позивач не надала.

Встановивши, що за життя померла ОСОБА_5 відчужила все належне їй нерухоме майно на користь третіх осіб, суди обгрунтовано відмовили в задоволенні позову ОСОБА_1 у частині визнання за нею, як спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 , права власності на квартири АДРЕСА_7 , з підстав його необгрунтованості, оскільки успадковане може бути лише майно, яке належало спадкодавцю на законних підставах на час відкриття спадщини. Позивач не надала доказів на підтвердження порушення її прав при відчуженні ОСОБА_5 належного їй на праві власності майна.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (стаття 179 ЦПК України 2004 року).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив із недоведеності вимог ОСОБА_1 про те, що оспорювані нею правочини порушили її право на житло. Ураховуючи, що інші позовні вимоги є похідними, суди обгрунтовано відмовили у їх задоволенні.

Аргументи касаційної скарги є ідентичними доводам, що були викладені заявником у позовній заяві та апеляційній скарзі, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки судів попередніх інстанцій, які надали їм належну оцінку. У силу повноважень, визначених статтею 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак