Постанова

Іменем України

09 січня 2019 року

м. Київ

справа № 761/11886/15-ц

провадження № 61-17409св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

треті особи - Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація державного підприємства «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі -

ДП «Адміністрація морських портів України», ДП «АМПУ»), треті особи: Міністерство інфраструктури України, первинна профспілкова організація ДП «Адміністрація морських портів України», про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала в ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи.

01 квітня 2015 року відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору із ОСОБА_1 на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці. Підставами для звільнення є, зокрема, наказ ДП «Адміністрація морських портів України» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015 року, який винесено з порушеннями вимог статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Вважаючи звільнення незаконним, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним наказ ДП «Адміністрація морських портів України» від 01 квітня 2015 року № 105-к 3-3 «Про припинення трудового договору», поновити її на посаді, визнати недійсним запис в трудовій книжці про звільнення за пунктом 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 30 000,00 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

19 червня 2015 року рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовлено частково. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 30 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня

2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 за пунктом 6 статті 36 КЗпП України відбулося з дотриманням норм трудового законодавства. При цьому суд дійшов висновку про те, що відмова первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України» у дачі згоди на звільнення ОСОБА_1 не містить правового обґрунтування такої відмови.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 через приймальню громадян подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що будь-який аналіз чи аналітична довідка, а також докази того, що колишні умови праці позивача не може бути збережено, які б стали підставою для видання наказу № 18-к відповідачем, не надано.

Наказ ДП «Адміністрація морських портів України» № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» від 23 січня 2015 року є незаконним та не може бути підставою для звільнення позивача.

ОСОБА_1 була та є членом виборного органу первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України». Згоду на звільнення ОСОБА_1 не надавало.

09 грудня 2016 року ДП «Адміністрація морських портів України» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 19 жовтеня 2016 року залишити без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що ОСОБА_1 працювала на посаді провідного юрисконсульта відділу організації процедур закупівель служби з організації закупівель та здійснення договірної роботи ДП «Адміністрація морських портів України».

23 січня 2015 року з метою оптимізації управлінської діяльності апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» та забезпечення належної організації управління відокремленими підрозділами з найбільш наближеного до них регіону України, створення умов для підвищення продуктивності праці працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» шляхом розміщення їх робочих місць у приміщеннях, закріплених за ДП «Адміністрація морських портів України» у місті Одесі, а також забезпечення економного та раціонального використання матеріальних і фінансових ресурсів підприємства, головою ДП «Адміністрація морських портів України»прийнятий наказ № 18-К «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників».

На підставі даного наказу вирішено провести в апараті управління

ДП «Адміністрація морських портів України» зміни в організації виробництва і праці шляхом переведення підрозділів та робочих місць працівників апарату управління ДП «Адміністрація морських портів України» служби організації закупівель та здійснення договірної роботи і інспектора з запобігання і протидії корупції, які розміщуються в орендованих приміщеннях за адресою: місто Київ, проспект Перемоги, 14, до приміщень будівлі ДП «Адміністрація морських портів України» за адресою: місто Одеса, вулиця Ланжеронівська, 1.

26 січня 2015 року позивача було письмово повідомлено про відповідні зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці.

ОСОБА_1 є членом виборного органу - первинної профспілкової організації ДП «Адміністрація морських портів України».

Листом від 23 березня 2015 року первинна профспілкова організація повідомила, що не надає згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України. Вказаний висновок обґрунтовано тим, що подання роботодавця щодо надання згоди на звільнення працівника з роботи передувало закінченню встановленого трудовим законодавством двомісячного строку, протягом якого працівники мають право надати згоду або відмову від продовження роботи у зв'язку зі зміною істотних умов праці; що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває справа за позовом працівників підприємства про визнання наказу відповідача № 18-К від 23 січня 2015 року незаконним.

01 квітня 2015 року ДП «Адміністрація морських портів України» був виданий наказ про звільнення позивача з посади на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України з 06 квітня 2015 року у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці.

Відповідно до частини третьої статті 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зімну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Встановлено, що позивачці було запропоновано продовжити виконання своїх трудових обов'язків, відповідно до укладеного сторонами трудової угоди із збереженням заробітної плати та режиму роботи з розташуванням робочого місця у місті Одесі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 листопада 2015 року наказ № 18-к від 23 січня 2015 року, винесений ДП «АМПУ» «Про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці працівників» визнано законним.

Оскільки позивачка відмовилася добровільно змінювати місце виконання своїх трудових обов'язків, згідно наказу № 105к 3-3 «Про припинення трудового договору» позивачку звільнено з роботи за пунктом 6 статті 36 КЗпП, підставою якого є відмова від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Припинення трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо) (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року із послідуючими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Судом встановлено, що зміна умов праці позивача викликана змінами в організації виробництва і праці відповідача. Позивач відмовилась від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці. Тому припинення з нею трудового договору за пунктом 6 статті 36 КЗпП України є обґрунтованим.

Доводи касаційної скарги, що позивач була та є членом виборного органу первинної профспілкової організації ДП «АМПУ» яка згоду на її звільнення не надавала, не є підставою для скасування судових рішень. Попередня згода виборного органу первинної профспілкової організації, а також попередня згода вищого виборного органу цієї професійної спілки (стаття 43, 252 КЗпП України) у даному випадку не вимагаються, оскільки між сторонами трудові відносини припинені на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України (припинення трудового договору), а не у зв'язку із розірванням трудового договору за ініціативою адміністрації.

Інші доводи, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, правильність судових рішень не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило