Справа № 126/3557/17
Провадження № 22-ц/801/2473/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Губко В.І.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуСправа № 126/3557/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Константинова А.К.,

за участю сторін: прокурора Міняйло І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №126/3557/17 за позовом ОСОБА_1 до Бершадського районного споживчого товариства про визнання права власності,

за апеляційною скаргою Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року, яке ухвалене суддею Губко В.І. в приміщенні Бершадського районного суду Вінницької області (дата складення повного тексту невідома),

в с т а н о в и в :

В грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бершадського районного споживчого товариства про визнання дійсним договору купівлі-продажу та про визнання права приватної власності на нежитлову будівлю, мотивуючи їх тим, що 08 серпня 2008 року він придбав у відповідача будівлю складу по АДРЕСА_1 , за що сплатив грошові кошти в сумі 15000 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру. Усі вимоги відповідача він виконав та з часу оплати обумовленої суми за спірне майно, ним володіє, відповідач до нього ніяких претензій не має, передав йому документи на об`єкт купівлі-продажу. Однак, до нотаріуса для посвідчення договору купівлі-продажу відповідач не з`являється, незважаючи на неодноразові письмові звернення позивача. Зазначав, що з його сторони виконані усі зобов`язання, на відміну від відповідача. Відтак, позивач не може набути права власності на придбаний об`єкт нерухомого майна.

Тому ОСОБА_1 просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 08 серпня 2008 року, укладений між ним та Бершадським районним споживчим товариством, щодо нежитлової будівлі складу А, загальною площею 310,8 кв. м по АДРЕСА_1 , вартістю 15000 грн. Визнати за ним право приватної власності на нежитлову будівлю складу А, загальною площею - 310,8 кв. м по АДРЕСА_1 .

Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року позов задоволено.

Не погодившись із вказаним рішенням, Бершадською місцевою прокуратурою в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області подано апеляційну скаргу, оскільки вважають, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність викладених у рішенні суду першої інстанції висновків обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позову. Вирішити питання щодо стягнення судового збору.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2018 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області на рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року у зазначеній справі закрито.

Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2018 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч.1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Таким чином, при новому розгляді, апеляційний суд враховує вказівки, які містяться в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина четверта статті 42 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року справа № 915/478/18).

В судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec(2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзаци перший і другий частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу (абзаци перший третій частини четвертої статті 23 Закону).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Системне тлумачення абзацу другого частини другої статті 56 ЦПК України й абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор звернувся до суду із апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області і на виконання частини третьої статті 56 ЦПК України, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у тексті апеляційної скарги обґрунтував наявність інтересу держави в оскарженні рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року, пославшись на те, що вирішення у судовому порядку спору шляхом визнання права власності на нежитлове приміщення за позивачем позбавило державу відповідних надходжень до бюджету, а також вказав, що органи в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з моменту винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції відповідних заходів щодо його перегляду в апеляційному порядку не вжили, що свідчить про те, що орган, до компетенції якого віднесенні представницькі повноваження у цій сфері, належним чином їх не здійснює.

Із урахуванням зазначеного, інтереси держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області порушуються рішенням суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 08 серпня 2008 року сторони уклали договір купівлі - продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у відповідача будівлю складу у АДРЕСА_1 , що підтверджується копією постанови №34 від 04 серпня 2008 року Бершадського районного споживчого товариства та документами на об`єкт нерухомості.

На виконання даного договору позивачем передано відповідачеві грошові кошти в сумі 15000 грн, що підтверджується копією квитанції до прибуткового касового ордеру №482 від 08 серпня 2008 року.

Отже, між сторонами відбулося повне виконання істотних умов договору, а саме: відповідач отримав оплату за договором та передав позивачеві всі документи на придбану нерухомість, позивач прийняв документи, оплатив вартість майна, фактично почав використовувати об`єкт.

Обґрунтовуючи вимоги, позивач вказав, що представник відповідача не з`являється до нотаріуса для посвідчення договору купівлі - продажу, незважаючи на неодноразові письмові звернення, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та свідоцтвом приватного нотаріуса реєстраційний №1395 від 05 грудня 2017 року. Таким чином ОСОБА_1 позбавлений права належним чином оформити право власності на придбаний об`єкт нерухомого майна.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив із того, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» статтю 640 ЦК України викладено у новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова «та державної реєстрації». Зазначено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Колегія суддів, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

У статті 208 ЦК України зазначено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як вбачається в матеріалах справи взагалі відсутній письмовий договір купівлі-продажу нежитлової будівлі між ОСОБА_1 та Бершадським районним споживчим товариством, який слід було нотаріально посвідчити.

За змістом ст. 210, ч.3 ст. 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

Таким чином, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укаденими й не створюють прав та обов`язків для сторін. Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України у справі № 6-162цс12 та у справі №6-1288цс17, постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року справа №376/142/18.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141, підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 слід стягнути на користь прокуратури Вінницької області судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2149,14 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Бершадської місцевої прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області, Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 12 березня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_1 до Бершадського районного споживчого товариства про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Вінницької області витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2149,14 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Войтко Ю.Б.

Міхасішин І.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.