Справа № 200/8310/18
Провадження № 2/200/2772/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2019 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Яковенко А.С.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями слідчих органів Кіровського РВ ДМУ ГУНП в Дніпропетровській області,-

ВСТАНОВИВ:

08 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив суд:

-поновити строк позовної давності на розгляд позовної заяви, як пропущений з поважних причин;

- визнати незаконними дії слідчих органів по незаконному пред`явленню ОСОБА_1 обвинувачень у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України, незаконного затримання та незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного неповідомлення ОСОБА_1 про закриття проти нього кримінальних справ і не роз`яснення йому порядку поновлення його порушених прав і свобод та порядку відшкодування завданої йому шкоди, як це передбачено ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

- визнати незаконними дії по відмові у прийнятті постанови за його зверненням відповідно до ст.12 вищевказаного Закону і надані відписки про те, що треба звернутись до суду;

- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету через органи Казначейства на користь ОСОБА_1 :

- за завдану йому моральну шкоду за незаконне пред`явлення обвинувачень у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України, незаконне затримання та незаконне взяття та утримання під вартою, незаконне неповідомлення про закриття проти нього кримінальних справ і не роз`яснення йому порядку поновлення його порушених прав і свобод та порядку відшкодування завданої йому шкоди - в сумі 251958 грн.;

- витрати, понесені ним на правову допомогу в 2006-2007 роках в сумі 16797 грн.;

- витрати, понесені ним на правову допомогу в 2017 та в 2018 роках в сумі 46000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 уклав з адвокатом Прудовським В .Д. договір про з`ясування, в якому стані знаходиться кримінальна справа, порушена в січні 2006 року про притягнення його до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України. 06 грудня 2017 року ОСОБА_1 уклав з адвокатом Прудовським В.Д. договір про підготовку позову до держави Україна та ГУНП в Дніпропетровській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Встановлено, що 10.01.2006 року слідчими органами порушено кримінальну справу за фактом відкритого викрадення майна громадян, за ч.1 ст.186 КК України. 15 січня 2006 року стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч.1 ст.409 КК України, та 15.01.2006 року вказані кримінальні справи об`єднані в одну. 16 січня 2006 року ОСОБА_1 був затриманий та 23.01.2006 року йому пред`явлено звинувачення за ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України. 23 січня 2006 року судом обрано запобіжний захід щодо ОСОБА_1 - тримання під вартою. 11 квітня 2004 року кримінальну справу направлено до суду з обвинувальним актом, а 01.06.2007 суд направив справу на додаткове розслідування. 01 серпня 2007 року справу знову направлено до суду, однак 19.12.2007 року судом знову направлено справу для додаткового розслідування. Також 19.12.2007 року змінено позивачу запобіжний захід судом та взято з нього підписку про невиїзд. 13 березня 2008 року слідчий Кіровського РВ ДМУ закрив кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 та інших по ч.2 ст.186 КК України за недоведеністю їх вини в скоєнні злочину, та матеріали справи по факту відкритого викрадення майна громадян виділив в окреме провадження. Але номера цьому провадженню не надав. Другою постановою слідчий кримінальну справу за обвинуваченням Москалюка за ч.2 ст.309 КК України теж виділив в окреме провадження, але номера провадженню не надав. Після звільнення 19.12.2007 року позивача з-під варти його до слідчих органів не викликали. Про те, що кримінальна справа по ч.2 ст.186 КК України - закрита, а кримінальна справа за ч.2 ст.309 КК України - виділена в окреме провадження, Москалюку ніхто не повідомив. Йому не роз`яснено порядок поновлення його порушених прав та відшкодування завданої шкоди. Адвокат неодноразово звертався з адвокатськими запитами до слідчих органів, до прокуратури, до суду, і лише 13 квітня 2018 року отримав відповідь від начальника СВ ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області та копію постанови слідчого Начиняного В.С. від 15.11.2009 року про закриття кримінального провадження проти ОСОБА_1 за ч.2 ст.309 КК України за відсутністю в його діях складу злочину. Період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, тримання під вартою склав з 16.01.2006 по 19.12.2007 року, тобто 1 рік 11 місяців 3 доби. Крім того, в статусі обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України ОСОБА_1 перебував з 23.01.2006 по 13.03.2008 року тобто 2 роки 1 місяць 19 діб. В статусі обвинуваченого за ч.2 ст.309 КК України - з 23.01.2006 по 15.11.2009 року, тобто 3 роки 9 місяців 23 доби. Підписка про невиїзд незаконно діяла до 15 листопада 2009 року. Крім того, коли ОСОБА_1 знаходився під вартою, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько, якого він не мав можливості поховати. Дівчина, з якою він зустрічався та мав намір створити сім`ю, покинула його. Слідчий не повідомив його своєчасно про закриття кримінальних справ і ще 9 років він вважав, що знаходиться під слідством, що також завдавало йому моральних страждань та порушувало нормальні життєві зв`язки. Вважає, що держава має відшкодувати йому шкоду в розмірі 4173 грн. (мінімальна заробітна плата в січні 2019 року) за кожен місяць перебування під обвинуваченням, тобто за 46 місяців, або 191 958 грн. Та за неповідомлення за 10 років, з 19.12.2007 по січень 2018 року, про припинення кримінальної справи, коли він думав, що його знов будуть викликати, допитувати, і це завдавало йому моральних страждань - вказану моральну шкоду він оцінює в 60000 грн., а всього розмір моральної шкоди - 251 958 грн. Крім того, адвокатом Прудовським В.Д. надавалась ОСОБА_1 юридична допомога з 20 січня 2006 по 14 листопада 2006 року та йому було виплачено 3500 грн. За цей час сума значно знецінилась, та підлягає індексації відповідно до статті 625 ЦК України, тобто інфляційні втрати становлять 15528 грн., 3% річних - 1269 грн., а всього - 16797 грн. З`ясовуючи долю кримінальної справи, готуючи цей позов, адвокат отримав від позивача 46000 грн.

Справа перебувала в провадженні судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Єлісєєвої Т.Ю.

Згідно повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 квітня 2019 року зазначену цивільну справу передано до розгляду судді Женеску Е.В.

Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Женеску Е.В. від 19 квітня 2019 року цивільну справу прийнято до свого провадження, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 205-206).

Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області надав 23.08.2018 року відзив на позовну заяву (а.с. 112-117) та надав 04.03.2019 року відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 144-146), в якому зазначив, що Державна казначейська служба не може бути відповідачем у справі, а є лише виконавцем рішень про стягнення коштів з державного бюджету України. Також вказав, що право на відшкодування шкоди громадянину за правилами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. Розмір моральної шкоди є завищеним, для її розрахунку невірно застосована мінімальна заробітна плата. В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт завдання позивачу моральних страждань або втрат немайнового характеру у період з 19.12.2007 до січня 2017 року. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивач 15.01.2019 року надав відповідь на відзив Державної казначейської служби України (а.с. 138-139).

Відповідач ГУНП в Дніпропетровській області 27.03.2019 року та 12.08.2019 року надав відзив на позовну заяву (а.с. 185-191, а.с. 210-216), в якому вказав, що обов`язковою умовою для відшкодування громадянинові шкоди є саме незаконність дій органів дізнання та досудового слідства, яка повинна виражатись у недотриманні чи порушенні ними встановлених законодавством правил і норм. Саме по собі відкриття кримінального провадження та взяття особи під варту не може свідчити про незаконність цих дій. Вказує, що розмір моральної шкоди завищений. Вказує, що ГУНП не є правонаступником територіальних органів МВС, та обов`язок роз`яснення позивачу порядку поновлення його порушених прав покладався саме на орган досудового розслідування ГУМВС України в Дніпропетровській області, а не на ГУНП. Моральна шкода не входить до переліку вказаному у статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду». Вимоги про стягнення витрат на правову допомогу також не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені відповідними доказами. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач 02.10.2019 року надав відповідь на відзив ГУНП у Дніпропетровській області, де наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

10 січня 2006 року слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області Захаренко Ю.В. порушив кримінальну справу за фактом відкритого викрадення майна, яке належить ТОВ «Бонус», за ознаками ч.2 ст.186 КК України.

15 січня 2006 року слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області Миронюк С.А. порушив кримінальну справу відносно ОСОБА_1 , за ознаками ч.1 ст.309 КК України.

15 січня 2006 року слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області Захаренко Ю.В. об`єднав в одне провадження кримінальні справи № 65061010, порушену за ознаками ч.2 ст.186 КК України, № 65061020, порушену відносно ОСОБА_1 , за ознаками ч.1 ст.309 КК України, та № 65061021, відносно ОСОБА_6 , за ознаками ч.1 ст.309 КК України, в одне провадження та присвоїв номер № 65061010.

16 січня 2006 року ОСОБА_1 був затриманий в порядку ст.115 КПК України за підозрою в скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.309 КК України, що підтверджується протоколом затримання.

20 січня 2006 року слідчим Захаренко Ю.В. винесено постанову про допуск до участі у справі захисника Прудовського В.Д.

16 січня 2006 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська винесено постанову про продовження затримання ОСОБА_1 до десяти діб.

23 січня 2006 року Кіровським районним судом м.Дніпропетровська винесено постанову про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу - тримання під вартою.

11 квітня 2006 року прокурором Кіровського району затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 65061010 по обвинуваченню ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України.

01 червня 2007 року Кіровський районний суд виніс постанову про направлення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України - прокурору для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід залишений без змін - тримання під вартою.

01 серпня 2007 року прокурором Кіровського району затверджено обвинувальний висновок у кримінальній справі № 65061010 по обвинуваченню ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України.

19 грудня 2007 року Кіровський районний суд виніс постанову про направлення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.309 КК України - прокурору для організації додаткового розслідування. Запобіжний захід ОСОБА_1 змінений на підписку про невиїзд, та його звільнено з-під варти в залі суду.

19 грудня 2007 року у ОСОБА_1 було відібрано підписку про невиїзд.

13 березня 2008 року слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області Захаренко Ю.В. виніс постанову, якою закрив кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України - в зв`язку з недоведеністю їх вини у вчиненні злочину. Матеріали кримінальної справи за фактом відкритого викрадення майна, яке належить ТОВ «Бонус» - виділив в окреме провадження.

Також, 13 березня 2008 року слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області Захаренко Ю.В. виніс постанову, якою кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками ч.2 ст.309 КК України виділив із кримінальної справи № 65061010 в окреме провадження, прийняв кримінальну справу до свого провадження та приступив до досудового слідства.

08 листопада 2017 року ОСОБА_1 та адвокат Прудковський В.Д. уклали договір про надання правової допомоги, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу у кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_1 підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України. Кримінальна справа № 65061010 розслідується СВ Кіровського РВ ДМУ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області з січня 2006 року; з`ясувати чому ОСОБА_1 до цього час уне повідомлений про результати розслідування.

Згідно п.5.1. договору, за надання правової допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар в розмірі 1200 грн. за кожну годину роботи.

06 грудня 2017 року ОСОБА_1 та адвокат Прудковський В.Д. уклали договір про надання юридичної допомоги, представництва, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу, представляти і захищати інтереси клієнта у всіх судах загальної юрисдикції в якості представника позивача до держави Україна за незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, незаконний арешт у кримінальній справі № 65061010, порушеній СВ Кіровського РВ ДМУ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області в січні 2006 року за ст.186 та 309 КК України; підготувати позовну заяву в суд; представляти його інтереси в суді, а також в усіх інших державних та недержавних органах.

Згідно п.5.1. договору, за надання правової допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар в розмірі 1200 грн. за кожну годину роботи.

На запит адвоката Прудковського В.Д. начальник слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Кучеровський О.О. листом від 13.04.2018 року повідомив, що 13.03.2008 року кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ознаками ч.2 ст.309 КК України виділено із кримінальної справи № 65061010 в окреме провадження за номером № 65081140, та станом на 13.04.2018 року кримінальна справа за № 65081140 зберігається в архіві СВ Дніпровського ВП ГУНП (а.с. 58).

В матеріалах справи наявна копія постанови слідчого СВ Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області Начиняного В.С. від 15.11.2009 року у кримінальній справі № 65081140, якою припинено кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 за ч.2.ст.309 КК України на підставі п.2 ст.6 КПК України в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину (а.с. 75).

23 лютого 2018 року адвокат Прудовський В.Д. подав начальнику ГУ НП в Дніпропетровській області звернення-претензію про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями слідчих органів, та просив прийняти постанову про виплату з державного бюджету 135602 грн. матеріальної шкоди (а.с. 76-84).

Листом від 15.03.2018 року начальник слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Кучеровський О.О. повідомив адвоката Прудковського В.Д. про те, що виплати грошових коштів органами досудового розслідування не проводяться, в зв`язку з тим, що виплати не входять в компетенцію вищезазначеного органу та порадив звернутися до суду (а.с.86).

Дослідивши фактичні обставини справи та наявні у справі докази, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 зазначеного Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

Таким чином позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди за рахунок держави, оскількикримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України - закрито 13.03.2008 року в зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочину, а кримінальну справу відносно ОСОБА_1 за ч.2.ст.309 КК України - закрито 15.11.2009 року на підставі п.2 ст.6 КПК України в зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Таким чином, загалом період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, тримання під вартою склав з 16.01.2006 по 15.11.2009 року, тобто 3 роки 10 місяців.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган дізнання, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Позивач стверджує, що органом досудового розслідування, який здійснював стосовно нього досудове слідство, не було роз`яснено йому його право та порядок поновлення його порушених прав, та надав копії документів з матеріалів кримінальних справ на підтвердження своїх доводів.

Відповідач-2 не спростував вказане твердження, не надав доказів, що ОСОБА_1 було роз`яснено порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, та суть доводів відповідача в цій частині зводиться до того, що кримінальне переслідування відносно позивача було припинено слідчими органами ГУМВС України у Дніпропетровській області, тоді як ГУНП у Дніпропетровській області не є правонаступником територіальних органів МВС.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження, а тому вимоги щодо визнання незаконними дії слідчих органів по незаконному пред`явленню ОСОБА_1 обвинувачень у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України, незаконного затримання та незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного неповідомлення ОСОБА_1 про закриття проти нього кримінальних справ і не роз`яснення йому порядку поновлення його порушених прав і свобод та порядку відшкодування завданої йому шкоди, як це передбачено ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду» - є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання незаконними дії по відмові у прийнятті постанови за його зверненням відповідно до ст.12 вищевказаного Закону - то суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Як вже зазначалось судом, 23 лютого 2018 року адвокат Прудовський В.Д. подав начальнику ГУ НП в Дніпропетровській області звернення-претензію про відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 незаконними діями слідчих органів, та просив прийняти постанову про виплату з державного бюджету 135602 грн. матеріальної шкоди.

Суд звертає увагу, що у цій заяві мова йшла саме про відшкодування матеріальної шкоди, тому доводи відповідача-2 у відзиві про те, що в уточненому позові позивач відмовився від вимог про стягнення матеріальної шкоди, не заслуговують на увагу.

З огляду за зазначене, позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню

Щодо оцінки обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

За приписами частин п`ятої, шостої статті 4 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд визнає доведеними позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди за період з 16.01.2006 року по 15.11.2009 року, адже очевидним є той факт, що затримання, взяття під варту особи, відібрання в неї підписки про невиїзд призводить до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд знаходить аргументованими доводи сторони позивача про те, що такі події призвели до погіршення/позбавлення можливостей реалізації позивачем своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Суд також звертає увагу, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто в період перебування позивача під вартою, помер його батько ОСОБА_9 (а.с. 88), а отже вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що неможливість здійснити поховання батька, бути присутнім на похованні також завдавало йому моральних страждань.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.

Так, позивач вважає, що держава має відшкодувати йому шкоду в розмірі 4173 грн. (мінімальна заробітна плата в січні 2019 року) за кожен місяць перебування під обвинуваченням, тобто за 46 місяців, або 191 958 грн.

Згідно ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік», мінімальна заробітна плата в місячному розмірі з 01 січня 2019 року становить 4 173,00 грн.

Загалом період незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, затримання, тримання під вартою склав з 16.01.2006 по 15.11.2009 року, тобто 3 роки 10 місяців (46 місяців).

Таким чином, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню за цей період, становить 191958 грн. (4 173,00 грн. * 46 місяців).

Крім того, позивач просить стягнути на його користь 60000 грн. моральної шкоди, в зв`язку з неповідомленням за 10 років, з 19.12.2007 по січень 2018 року, про припинення кримінальної справи, що завдавало йому додаткових моральних страждань.

Відповідно до статті 214 КПК України, який був чинний на дату закриття кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 за ч.2 ст.309 КК України, слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім даних, передбачених у статті 130 цього Кодексу, зазначає: відомості про особу обвинуваченого, суть справи, підстави для закриття справи, рішення про скасування запобіжного заходу і заходів по забезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, а також рішення в питанні про речові докази відповідно до статті 81 цього Кодексу. Копія постанови про закриття справи надсилається прокуророві, особі, що притягалася до кримінальної відповідальності, особі, за заявою якої була порушена справа, а також потерпілому та цивільному позивачеві.

Матеріали справи не містять доказів повідомлення слідчим Москалюка А.І. про закриття кримінальної справи, позивач стверджує, що таке повідомлення йому не направлялось, відповідач-2 таких доказів також не надав.

Згідно статті 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені у Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, запобіжний захід - підписка про невиїзд - був скасований стосовно позивача ще в листопаді 2009 року, проте до січня 2019 року, тобто більш ніж 9 років, до позивача не було доведено цю інформацію, відповідно, він вважав, що відносно нього існують обмеження, накладені цим запобіжним заходом.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 05.03.2015 року у справі «Котій проти України»(Заява № 28718/09) зазначив, що обраний запобіжний захід зобов`язував заявника проживати за конкретною адресою в Україні. …Підписка про невиїзд не була мінімально обтяжливим заходом,… а насправді становила собою значне втручання у приватне та сімейне життя заявника. Той факт, що на час затримання заявник, як стверджувалося, тимчасово не працював, не пом`якшує втручання. …Той факт, що заявник не звертався до слідчого з проханням про надання дозволу залишити своє місце реєстрації та проживання, … не видається істотним, оскільки таке звернення не можна вважати ефективним засобом правового захисту».

З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що відсутність у нього інформації про закриття стосовно нього кримінальної справи та про скасування запобіжного заходу завдавала йому моральних страждань та хвилювань, оскільки він вважав чинними існуючі обмеження свободи відносно нього.

З урахуванням зазначеного, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що розмір завданої йому моральної шкоди з цього приводу становить 60000 грн., та загальна сума моральної шкоди, відповідно, становить 251958 грн.

Щодо суб`єктного складу учасників судового розгляду суд зазначає наступне.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету.

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18.

Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

За змістом частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За приписами частин другої-четвертої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2017 року ОСОБА_1 та адвокат Прудковський В.Д. уклали договір про надання правової допомоги, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу у кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_1 підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України. Кримінальна справа № 65061010 розслідується СВ Кіровського РВ ДМУ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області з січня 2006 року; з`ясувати чому ОСОБА_1 до цього часу не повідомлений про результати розслідування.

Згідно п.5.1. договору, за надання правової допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар в розмірі 1200 грн. за кожну годину роботи.

06 грудня 2017 року ОСОБА_1 та адвокат Прудковський В.Д. уклали договір про надання юридичної допомоги, представництва, згідно якого адвокат взяв на себе зобов`язання надати необхідну правову допомогу, представляти і захищати інтереси клієнта у всіх судах загальної юрисдикції в якості представника позивача до держави Україна за незаконне притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, незаконний арешт у кримінальній справі № 65061010, порушеній СВ Кіровського РВ ДМУ ГУ УМВС України в Дніпропетровській області в січні 2006 року за ст.186 та 309 КК України; підготувати позовну заяву в суд; представляти його інтереси в суді, а також в усіх інших державних та недержавних органах.

Згідно п.5.1. договору, за надання правової допомоги клієнт виплачує адвокату гонорар в розмірі 1200 грн. за кожну годину роботи.

Крім того, 20 січня 2006 року ОСОБА_2 уклала з адвокатом Прудовським В.Д. договір про надання юридичних послуг та здійснення правового захисту ОСОБА_1 , звинувачуваного по ст..ст. 187 та 309 КК України.

Згідно п.4.1. договору, за надання послуг по захисту адвокату виплачується гонорар за домовленістю.

В матеріалах справи наявна копія свідоцтва № 1227, виданого Дніпропетровською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури 10.02.2004 року про право на заняття адвокатською діяльністю Прудовського В.Д.

07 лютого 2018 року між адвокатом Прудовським В.Д. та ОСОБА_1 підписано акт, за яким сторони узгодили виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно з договором про надання правової допомоги від 20.01.2006 року.

Вказаним актом встановлено, що адвокат 14 разів приймав участь при проведенні слідчих дій, вивченні матеріалів кримінальної справи, в судових засіданнях. Оплата адвокату робилась частками з розрахунку 250 грн. за участь у проведенні слідчих дій, вивченні матеріалів кримінальної справи, в судових засіданнях. Всього адвокату за надану в 2006 році роботу було виплачено 250 грн.Х14 =3500 грн.

В акті міститься відмітка адвоката Прудовського В.Д. про те, що він отримав гроші в сумі 3500 грн. (а.с. 89).

02 травня 2018 року між адвокатом Прудовським В.Д. та ОСОБА_1 підписано акт, за яким сторони узгодили виконання адвокатом своїх зобов`язань згідно з договорами про надання правової допомоги від 08.11.2017 та від 06.12.2017 року.

Вказаним актом встановлено, що оплата адвокату робилась частками з розрахунку 1200 грн. за кожну годину роботи. Всього адвокату за надану в 2017-2018 роках роботу було виплачено 46000 грн.

В акті міститься відмітка адвоката Прудовського В.Д. про те, що він отримав гроші в сумі 46000 грн. (а.с. 90).

В матеріалах справи також міститься виконаний адвокатом Прудовським В.Д. розрахунок суми гонорару за надану ОСОБА_1 юридичну допомогу за договорами від 08.11.2017 та від 06.12.2017 року (а.с. 91-92).

Нормою частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Разом з тим, позивач не надав суду жодного належного доказу про те, що ним була сплачена вказана сума адвокату, а саме банківський документ, квитанція тощо. Примітка адвоката в акті про отримання гонорару таким доказом бути не може.

Відсутність відповідних доказів не дає можливості суду визначитися з дійсним розміром понесених стороною витрат по наданій правовій допомозі, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо відшкодування витрат на правову допомогу немає, а тому у цій частині позову повинно бути відмовлено.

Відповідно, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

З урахуванням викладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Стосовно строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Крім цього, за ст.ст. 260, 261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Обгрунтовуючи причину пропуску строку позовної давності, позивач посилається на те, що йому не було відомо про закриття стосовно нього кримінальної справи та йому не роз`яснювалось слідчими органами його право на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування.

Як вбачається з встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, ці доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та відповідач-2 не довів, що позивач отримав або міг отримати таку інформацію раніше.

Отже, суд приходить до висновку, що строк на звернення з позовом до суду позивачем пропущено з поважної причини, тому він має бути поновлений.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Поновити ОСОБА_1 строк позовної давності на звернення з позовом до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Дніпропетровській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями слідчих органів Кіровського РВ ДМУ ГУНП в Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Визнати незаконними дії слідчих органів по незаконному пред`явленню ОСОБА_1 обвинувачень у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України, незаконного затримання та незаконного взяття та тримання під вартою, незаконного неповідомлення ОСОБА_1 про закриття проти нього кримінальних справ і не роз`яснення йому порядку поновлення його порушених прав і свобод та порядку відшкодування завданої йому шкоди, як це передбачено ст.11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

Визнати незаконними дії по відмові у прийнятті постанови за зверненням відповідно до ст.12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 завдану йому моральну шкоду за незаконне пред`явлення обвинувачень у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.309 КК України, незаконне затримання та незаконне взяття та утримання під вартою, незаконне неповідомлення про закриття проти нього кримінальних справ і не роз`яснення йому порядку поновлення його порушених прав і свобод та порядку відшкодування завданої йому шкоди - в сумі 251958 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску