ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 листопада 2019 року

м. Харків

справа №626/869/19

провадження №22-ц/818/4717/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Соснівська сільська рада Красноградського району Харківської області, Красноградська районна державна адміністрація Харківської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Соснівської сільської ради Красноградського району Харківської області, Красноградської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права на земельну частку (пай) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 липня 2019 року, постановлене під головуванням судді Дудченко В.О., в залі суду в місті Красноград Харківської області,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Соснівської сільської ради Красноградського району Харківської області, Красноградської районної державної адміністрації Харківської області про визнання права на земельну частку (пай).

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 19 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позовні вимоги є доведеними та обгрунтованими. Для набуття права власності на земельний пай необхідні три умови: перебування в членах КСП на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності та одержання КСП цього акта. Позивачка зазначає, що всі ці умови були дотримані її матір`ю, спадкоємицею після якої вона є на підставі ст. 549 ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року. Вважає, що не отримання за життя її матір`ю сертифікату на земельну частку (пай), не є підставою для позбавлення її права на вказану земельну частку (пай).

Голова Красноградської районної державної адміністрації Харківської області, а також голова Соснівської сільської ради Красноградського району Харківської області надали відзиви на апеляційну скаргу, просили рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 липня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів про перебування у членах КСП «Перше Травня» матері ОСОБА_2 на момент видачі Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Перше Травня» серія ХР-17-00-000397 від 10 квітня 1995 року. Сам факт перебування ОСОБА_2 у списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), який є додатком до Державного акту на право колективної власності на землю, без доведення факту її членства в цьому підприємстві іншими доказами, не може бути достатнім доказом набуття нею права на земельну частку (пай) у КСП «Перше травня». Тому за життя спадкодавець ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) не набула, у зв`язку з чим у позивачки відсутнє таке право в порядку спадкування. Також позивачка не надала доказів того, що вона фактично прийняла спадщину після померлої. Крім того ОСОБА_1 не залучено до розгляду справи співвідповідачем КСП «Перше Травня», а отже позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 (а.с.8).

Згідно з довідкою відділу у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №0-20-0.23,24-179/114-19 від 07.03.2019 року ОСОБА_2 була включена до списку Додатку 1 до Державного акту серії ХР-17-00-000397 при розпаюванні земель КСП «Перше Травня» під №96 (а.с.12).

У довідці відділу у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №14-20-0.23,24-201/114-19 від 25.04.2019 року зазначено, що відповідно до Додатку 1 Державного акту на право колективної власності на земельну частку (пай) серії ХР-17-00-000397 від 10.04.1995 року по КСП «Перше травня» Соснівської сільської ради Красноградського району Харківської області, громадянка ОСОБА_2 внесена до відповідного списку членів КСП «Перше травня», які мають право на земельну частку (пай) за №96.

Відповідно до Книги реєстрації сертифікатів на право колективної власності на земельну частку (пай) КСП «Перше травня» ОСОБА_2 відсутня у списках громадян на отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай) (а.с.32).

Довідкою відділу у Красноградському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №0-20-0.23,24-195/114-19 від 16.04.2019 року підтверджується, що ОСОБА_2 сертифікат на право на земельну частку (пай) по КСП «Перше травня» не виготовлявся і не видавався. Паювання земель КСП «Перше травня» було проведено у 1996 році відповідно до Справи по паюванню земель колективної власності КСП «Перше травня» Красноградського району Харківської області (а.с.38).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла (а.с.7).

Відповідно до Інформаційного листа Соснівської сільської ради Красноградського району Харківської області №02-14/154 від 03.04.2019 року, за інформацією сусідів ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , у 1995 році вона дійсно проживала без реєстрації за даною адресою зі своєю матір`ю ОСОБА_2 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , та здійснювала догляд за нею (а.с.13).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що після смерті її матері відкрилась спадщина на спадкове майно у вигляді земельної ділянки, яку спадкодавець не встигла оформити на своє ім`я. Згідно з додатком 1 до Державного акта на право колективної власності на землю серії ХР-17-00-000397 ОСОБА_2 була внесена до списку членів КСП «Перше травня», які мають право на земельну частку (пай). Позивачка зазначає, що вона є єдиним спадкоємцем після померлої матері і фактично прийняла спадщину, так як проживала на момент смерті матері з нею в одному будинку. Вважає, що їй, як спадкоємцю, належать усі права померлої, в тому числі і право на земельну частку (пай), що належали її матері. З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд поновити строк для звернення до суду із позовною заявою, так як про наявність права на земельну частку (пай) у її покійної матері вона дізналася лише в 2019 році, а також просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на земельну частку (пай).

Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України: «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими цей кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, необхідно розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

Матеріали справи свідчать про те, що спадщина після смерті ОСОБА_2 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

На час відкриття спадщини дів ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Статтею 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який був чинним на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 , передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Згідно статей 529, 548, 549 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за N 7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.

Обгрунтовуючи позовну заяву про визнання права на спадкове майно після смерті ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вказувала, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті матері. Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР фактично прийняла спадщину.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Натомість позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті своєї матері - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Матеріали справи свідчать про те, що на час відкриття спадщини позивачка та її матір були зареєстровані за різними адресами.

Доданий до матеріалів справи інформаційний лист Соснівської сільської ради Красноградського району Харківської області №02-14/154 від 03.04.2019 року про те, що за інформацією сусідів ОСОБА_1 дійсно проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 зі своєю матір`ю ОСОБА_2 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , та здійснювала догляд за нею (а.с.13), - не є належним доказом факту прийняття спадщини.

Діючим на час відкриття спадщини Цивільним Кодексом не було передбачено, що спадкоємець, який проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Доказів фактичного прийняття спадщини протягом шести місяців після її відкриття, - позивачкою суду не надано.

Вимог про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 не заявляла. До нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини у визначений законом строк та до теперішнього часу позивачка не зверталась.

Даних про прийняття позивачкою у спадщину будь-якого майна, - матеріали справи не містять.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснила, що будинок, у якому мешкала спадкодавець, останній не належав. Наразі вона не може надати докази фактичного прийняття спадщини позивачкою.

Суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 19 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук