ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/793/19 Справа № 215/5053/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

14 серпня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на іпотечне майно - квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки, в рахунок погашення заборгованості, який уточнено в останній редакції 03.11.2017 року. В обґрунтування позову позивач вказує, що згідно умов договору № 1/258-МК/1 від 04.07.2008 року далі /Договір/ Банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 24000 доларів США зі щомісячною сплатою боргу, відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 04.07.2018 року. Для забезпечення виконання зобов'язання за Договором з ОСОБА_2 07.07.2008 року між Банком і відповідачем укладено договір іпотеки № 1/258-МК/1 по умовам якого відповідач ОСОБА_1 є майновим поручителем ОСОБА_2, і передала в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42,90 кв.м.; житловою площею 27,40 кв.м. У зв'язку з неналежним виконанням своїх зобов'язань по кредитному договору № 1/258-МК/1 від 04.07.2008 року, заборгованість по поверненню кредиту станом на 11.07.2014 року складає 67599,25 доларів СШ, що за курсом станом на 11.07.2014 року становить 790235,23 грн. і включає в себе: заборгованість за кредитом в сумі 21210,42 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 28425,97 доларів США; пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 17962,86 доларів США. Щодо необхідності сплати боргу і недопущення звернення стягнення на предметі іпотеки Банком направлялись сторонам відповідні попередження. В зв'язку з невиконанням умов Договору, згідно ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» просить, в рахунок погашення заборгованості у розмірі 790235,23 грн. за кредитним договором між Банком та ОСОБА_2, звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити ОСОБА_1 з квартири загальною площею 42,90 кв.м., житловою площею 27,40 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, а також стягнути з відповідача судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову в розмірі 4019,40 грн. (а.с.а.с. 4-5, 53-55,168-171).

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення - задоволені.

В рахунок погашення заборгованості з ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №1/258-МК/1 від 04.07.2008 року в розмірі 67599,25 долларів США, що за курсом НБУ від 11.07.2014 року складає 790235,23 грн., та обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 129858,75 грн. - звернуто стягнення на квартиру загальною площею 42,90 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених номативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_1 з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а с.с. 223-227).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.234-236).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції було встановлено, що 04.07.2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 1/258-МК/1, згідно якого банк надав ОСОБА_2 кредит на строк до 04.07.2018 року в сумі 24000 доларів США, зі щомісячним погашенням позики та відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, а також штрафів і пені в разі порушення умов договору (а.с.14-19).

Для забезпечення виконання зобов'язання за цим же кредитним договором, в т.ч. щодо відшкодування збитків і неустойки, між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 07.07.2008 року, по умовам якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належне їй майно, а саме - квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 42,90 кв.м.; житловою площею 27,40 кв.м. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 129858,75 грн.

Пунктами 16-22 даного договору іпотеки передбачено право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки за порушення умов вищевказаного кредитного договору та термін дії договору іпотеки - до повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором (а.с.15-19).

Вказана квартира належить відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності (а.с.86).

Свої зобов'язання за кредитним договором Банк виконав в повному обсязі, проте ОСОБА_2 порушено свої зобов'язання за договором в частині повного і своєчасного повернення кредиту і станом на 11.07.2014 року заборгованість ОСОБА_2, згідно письмового розрахунку, становить 67599,25 дол. США, що за курсом НБУ від 11.07.2014 дорівнює 790235,23 грн., в тому числі: заборгованості за кредитом в сумі 21210,42 доларів США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 28425,97 доларів США; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 17962,86 доларів США. (а.с.7-10).

Задовольняючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_2 належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання згідно умов кредитного договору, а саме в терміни, встановлені кредитним договором, кошти не повертав, графіку погашення заборгованості не дотримувався, а тому у іпотекодержателя виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи зі змісту договорів та Закону України «Про іпотеку».

Так, за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтями 1049, 1050, 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою ст. 33 та ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та положення чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що неналежне виконання позичальником своїх обов'язків є підставою для задоволення вимог кредитора за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим, підпунктом 1 пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року, визначено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Однак, судом першої інстанції вищезазначені норми Закону не враховані та в рішенні суду не зазначено про те, що виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, допустивши при цьому порушення норм матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню для врегулювання спірних відносин.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом доповнення резолютивної частини рішення абзацем наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

Щодо задоволення позовних вимог про виселення, суд 1 інстанції керувався ч.2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" та виходив з того, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя в праві винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлові приміщення, а також згідно з ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Однак із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в ст.590 ЦК України і передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено законом «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим законом.

Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель управі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст.12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 закону «Про іпотеку». Так, згідно із ч.1, 2 ст.39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у ч.1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК.

Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_2, загальною площею 42,90 кв.м.; житловою площею 27,40 кв.м., належить відповідачці ОСОБА_1 на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності №1406 від 29.12.1994 року (а.с.86). Тобто, майно яке передано в іпотеку, придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_1 із зазначеної квартири без надання їй іншого постійного житла.

Виходячи з наведених вище підстав, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду 1 інстанції в частині задоволених позовних вимог про виселення підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року - змінити, доповнивши резолютивну частину рішення абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року в частині позовних вимог про виселення ОСОБА_1 з іпотечного майна - скасувати.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_2 про виселення - відмовити.

В іншій оскаржуваній частині рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: