233 № 233/4138/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2019 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.,

за участю секретаря Чернецької А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Костянтинівської державної нотаріальної контори про зняття обмежень (заборони на відчуження) з майна, -

В С Т А Н О В И В:

09 серпня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до ОСОБА_2 , Костянтинівської державної нотаріальної контори про зняття обмежень (заборони на відчуження) майна. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 19 грудня 1990 року рішенням Костянтинівської міської ради № 485 їй було надано дозвіл на придбання квартири АДРЕСА_1 . 20 лютого 1991 року згідно нотаріально-посвідченого договору, зареєстрованого у реєстрі за № 2-627 вона придбала вказану квартиру та зареєструвала у Костянтинівському МБТІ. Однак, пізніше, в силу похилого віку вона загубила усі документи на квартиру. У Костянтинівському МБТІ їй виготовили новий технічний паспорт на цю квартиру, але у реєстраційній службі Костянтинівського міського управління юстиції 25 червня 2015 року було відмовлено у державній реєстрації права власності з посиланням на відсутність оригіналу правовстановлюючого документу. З цього приводу вона звернулась до суду із позовом. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07.08.2015 року її позов було задоволено і за нею визнано право власності на вказану квартиру, але Апеляційний суд Донецької області рішенням від 10.05.2016 року скасував це рішення з мотивів наявності договору довічного утримання між нею та відповідачкою ОСОБА_2 . Надалі вона зверталась до суду із позовом про розірвання вказаного договору і суд першої інстанції задовольнив її вимоги, але суд апеляційної інстанції знов скасував це рішення і відмовив їй у розірванні договору, оскільки у неї був відсутній оригінал спірного договору. Усі її звернення до реєстраційних органів з приводу отримання копії цього договору та реєстрації права власності залишились без задоволення. Наявність обмежень (заборони на відчуження) з майна перешкоджають їй здійснювати право власності на належну їй квартиру у повному обсязі. Тому просила усунути перешкоди у здійсненні користування та розпорядження майном шляхом скасування обмежень (заборони на відчуження) майна квартири АДРЕСА_1 , яке було зареєстроване Костянтинівською державною нотаріальною конторою Донецької області в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за реєстраційним номером 2410114.

У підготовчому судовому засіданні представник позивачка адвокат Коваленко В.В. позовні вимоги підтримав, посилаючись на наведені у позові доводи.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ружицький В.В. у підготовчому судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, надав письмовий відзив у якому зазначив, що позов заявлено особою, яка не є власником квартири, що встановлено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 08.12.2016 року. Власником квартири є відповідачка ОСОБА_2 і саме на неї розповсюджується заборона на відчуження спірної квартири до смерті позивачки (а.с.58).

Представник відповідача Костянтинівської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника, зазначивши, що нотаріальна контора не може бути відповідачем по справі, проти задоволення позову не заперечував (а.с.53).

У судове засідання 14.06.2019 року сторони та їх представники не з`явились, надали заяви про закінчення розгляду справи у їх відсутності (а.с.112,122).

З`ясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 10 травня 2016 року скасовано рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 серпня 2015 року у цивільній справі за ОСОБА_1 до Костянтинівської міської ради Донецької області про визнання права власності та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Під час апеляційного розгляду суд зазначив, що за змістом статей 425 ЦК України (в редакції 1963 року) та 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 748 ЦК України передбачено, що набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що право власності на майно, передане по договору довічного утримання, виникає з моменту нотаріального посвідчення договору, а якщо договір підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації.

З відомостей з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що 21 вересня 2005 року за №2410114 реєстратором Костянтинівська державна нотаріальна контора зареєстровано обтяження, підставою якого є договір довічного утримання б/н від 07 серпня 1995 року, посвідчений нотаріусом Костянтинівської державної нотаріальної контори, об`єктом обтяження є ціла жила квартира за адресою АДРЕСА_2 , власник ОСОБА_1 . Оскільки 07 серпня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, який посвідчений нотаріально, відповідно за вказаним договором довічного утримання відчужувач ОСОБА_1 передала набувачеві ОСОБА_2 у власність квартиру за вищевказаною адресою, набувач ОСОБА_2 стала власником зазначеної квартири. Рішення Апеляційного суду у касаційному порядку не оскаржене і набуло законної сили 10.05.2016 року (а.с.59-60).

Крім того, в січні 2016 року ОСОБА_1 знов звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2016 року цей позов було задоволено, але рішенням Апеляційного суду Донецької області від 08 грудня 2016 року останнє рішення скасовано і у позові ОСОБА_1 відмовлено.

При постановленні рішення Апеляційний суд зазначив, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07.08.1995 року було укладено договір довічного утримання б/н, який зареєстрований 21.09.2005 року 11:23:17 за № 2410114 реєстратором: Костянтинівська державна нотаріальна контора.

Згідно зі статтею 425 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Момент укладення договору є часом, з якого право власності переходить від відчужувача до набувача і відчужував набуває право на утримання. Обставини передачі квартири відчужувачем, прописки, проживання, реєстрації договору в БТІ набувачем не перебуває у правовому зв`язку з виникненням у набувача права власності.

В статті 425 ЦК УРСР мається на увазі не фактична передача майна, а згода відчужувача на передачу майна набувачеві, у якого право власності на це майно виникає з моменту нотаріального оформлення договору довічного утримання, тобто незалежно від фактичної передачі майна.

Відповідно до статті 426 вказаного вище кодексу, договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін.

Як вбачається із частини 1 статті 427 вказаного вище кодексу, відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається.

Статтею 428 Цивільного кодексу Української РСР передбачено, що договір довічного утримання може бути розірваний:

за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов`язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення.

При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача, зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Як вбачається із пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно статті 745 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається із частини 1 статті 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду:

1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини;

2) на вимогу набувача.

Висновок суду першої інстанції про те, що оскільки жодною стороною у ході судового розгляду справи не було заявлено про недотримання встановлених законом норм при укладенні спірного договору довічного утримання чи про наявність підстав для визнання його недійсним, суд виходить з того, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір довічного утримання від 07 серпня 1995 року, посвідчений нотаріально Костянтинівською ДНК, відповідає вимогам ст.ст. 425, 426 ЦК УРСР 1963 року, є незаконним, оскільки матеріали справи не містять ані оригіналу, ані копії вказаного вище договору довічного утримання.

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме відповідач зобов`язана довести належне виконання умов договору довічного утримання, а саме подати докази надання відчужувану щомісячно матеріального забезпечення, а також іншого догляду, визначеного умовами договору, оскільки відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2012 року по справі № 6-38471 св11, позивач зобов`язана належними та допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) довести юридичні факти, визначені ст.ст. 744, 755 ЦК України, для розірвання договору довічного утримання. Такий процесуальний обов`язок згідно із законом лежить на позивачеві, а не на відповідачеві.

Договір довічного утримання укладений у серпні 1995 року, а з позовом про його розірвання позивач звернулася тільки 12.01.2016 року, тобто майже через 21 рік після його укладення. Зазначене свідчить, що протягом всього часу дії договору його умови виконувалися належним чином і в повній мірі, претензій до набувача позивач не пред`являла.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.61-63).

Наведене рішення Апеляційного суду Донецької області у касаційному порядку також не оскаржене і набуло законної сили 08.12.2016 року.

Таким чином, оскільки наведені факти та обставини, встановлені судовими рішеннями які набули законної сили, і ці факти та обставини спростовують доводи позивачки, - у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4,19,259,263, 264, 265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Костянтинівської державної нотаріальної контори про зняття обмежень (заборони на відчуження) з майна відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 14 червня 2019 року, складання повного рішення суду відкласти на строк не більше як десять днів з дня закінчення розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 ;

Відповідач: Костянтинівська державна нотаріальна контора, юридична адреса: 85114, Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Театральна, буд. 5.

Повний текст рішення складений 24.06.2019 року.

Суддя