ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9629/19 Справа № 210/4233/19 Суддя у 1-й інстанції - Ступак С. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року, яке постановлено суддею Ступаком С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області відомостей щодо складання повного тексту рішення матеріали справи не містять, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (далі ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 166 920 грн. у зв`язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 29 листопада 2016 року позивачу було первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 80 000 грн. без утримання податку з доходів з фізичних та на користь держави стягнуто судовий збір у сумі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 166 920 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, зокрема судом не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», відсоток втрати працездатності в розмирі 40 %, ІІІ група інвалідності, безстроково, необхідність постійного лікування та проходження чисельних оглядів МСЕК. Внаслідок отриманих професійних захворювань позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває тупий біль та обмеження рухів в відділі хребта з віддачею в ліву ногу, слабкість в лівій нозі, періодичний гострий біль за типом «прострілів» у поперековому відділі хребта з віддачею у ліву ногу, важкість стану здоров`я та ступінь вини відповідача. На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними,усвідомлення чого, завдає позивачу додаткового душевного болю та страждань, у зв`язку з чим вважає суму стягнутої моральної шкоди необґрунтованою та значно заниженою.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскільки судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає, що судом не враховано те, що позивач працював і на інших підприємствах, тому твердження, що робота позивача на підприємстві відповідача вплинула на виникнення та розвиток професійного захворювання упереджене та не відповідає об`єктивній дійсності.

Крім того, суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

Вважає, що судом не враховано, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не вчиняв будь яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з ушкодженням здоров`я та заподіяно моральних страждань позивачу.

Крім того вважає, що суд першої інстанції надав більше переваги доказам позивача, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення позовних вимог позивача.

На думку представника відповідача, визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не подавалися.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги представника позивача та відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 10.03.1980 року по 09.02.1982 рік працював слюсарем з ремонту автомобілів ГТЦ, з 09.02.1982 року по 25.09.1982 рік - водієм автосамоскидів усіх типів та вантажопідйомності з вивезення руди та пустих порід з кар`єрів, з 14.07.2004 року по 16.05.2014 рік слюсарем ремонтника технологічного цеху коксохімічного виробництва ВАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг", правонаступником якого є ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг". 16.05.2014 року звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України (а.с. 29-36).

Згідно п. 16 Акту № 29 розслідування причин виникнення професійного захворювання від 28 вересня 2016 року, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є також праця ОСОБА_1 водієм автотранспортних засобів (ЗІЛ) ЦТА ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», де він здійснював керування автотранспортним засобом автомобілем ЗІЛ 4502 (самоскид), ГАЗ 3307 (фургон ізотермічний), ЗАЛ 441510 (сідельний тягач) під час перевезення вантажів. Протягом зазначеного періоду підпадав під вплив загальної вібрації (а.с. 12).

Відповідно до п. 17 Акту, причина виникнення професійного захворювання у позивача є вібрація, рівень загальної вібрації складає 119 дБ при граничнодопустимому рівні 116 дБ по ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації», на інших підприємствах зазначених в пункті 16 вказаного акту: рівень загальної вібрації складає 108-109 дБ при граничнодопустимому рівні 107 дБ та 118 дБ при граничнодопустимому рівні 116 дБ по ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації» (а.с. 12).

За висновком МСЕК від 29 листопада 2016 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 8).

Суд, частково задовольняючи позов, виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійну працездатність позивач частково втратив під час виконання ним трудових обов`язків і вона пов`язана з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та розміром відшкодування моральної шкоди, з наступних підстав.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, правильно встановив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано те, що ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» не вчиняв будь яких протиправних дій, які б знаходились у причинному зв`язку з ушкодженням здоров`я та заподіянню моральних страждань позивачу, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони не знімають з відповідача обов`язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП Українита ст. 13Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці, колегією суддів відхиляються, оскільки, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача в період з 1980 року по 1982 рік та з 2004 року по 2014 рік.

Відповідно до висновку МСЕК від 29 листопада 2016 року позивачу первинно встановлено 40% втрати професійної працездатності, ІІІ група інвалідності, безстроково.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не враховано те, що позивач працював і на інших підприємствах, тому твердження, що робота позивача на підприємстві відповідача вплинула на виникнення та розвиток професійного захворювання упереджене та не відповідає об`єктивній дійсності, оскільки як вбачається з Акту розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 28 вересня 2019 року, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є робота протягом 20 років 8 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, з яких протягом 12 років 4 місяців на підприємстві відповідача в умовах впливу на організм шкідливих факторів, показники яких перевищували гранично допустимий рівень (а.с. 12)

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини - ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг".

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції надав більше переваги доказам позивача, що призвело до помилкового висновку суду про задоволення позовних вимог позивача, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи рішенням суду враховано відзив відповідача на позовну заяву ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу фізичних, душевних страждань, яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо та з урахуванням всіх обставин справи.

Зокрема, судом враховано характер та відсоток отриманої позивачем втрати професійної працездатності, стан здоров`я позивача, період роботи на підприємстві відповідача, тяжкість вимушених змін в його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг представника позивача та відповідача щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом, оскільки розмір моральної шкоди визначено з урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була заподіяна шкода, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати позивачем професійної працездатності, стан здоров`я позивача, період роботи на підприємстві відповідача, тяжкість вимушених змін його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 80 000 гривень.

Згідно положення, закріпленого в п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674 в редакції, чинній на момент постановлення рішення судом першої інстанції, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Зі змісту положень п. 3 ч. 3 ст. 175, п. 1.ч.1 ст. 176 ЦПК України, ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці.

Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою.

Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при визначенні розміру судового збору, який підлягає стягненню на користь держави за рахунок відповідача, невірно застосовані норми процесуального права, у зв`язку з чим рішення суду підлягає зміні, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, в частині стягнутого з відповідача на користь держави судового збору, із збільшенням стягнутого судом першої інстанції судового збору з 768,40 гривень до 800 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, а апеляційні скарги залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 вересня 2019 року змінити, збільшивши розмір стягнутого з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»на користь держави судового збору з 768 гривень 40 копійок до 800 (вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: