Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 760/8678/18
Номер провадження 22-ц/824/1847/2019
Головуючий у суді першої інстанції Т.Г. Оксюта
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
16 січня 2019 року місто Київ

Номер справи 760/8678/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Мазурик О.Ф.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Публічне акціонерне товариство «Омега - Банк»

відповідач Публічне акціонерне товариство «Альфа - Банк»

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_6, ОСОБА_7

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Т.Г. Оксюти в приміщенні Солом'янського районного суду м.Києва, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Омега -Банк», ПАТ «Альфа -Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору в частині неукладеним. В обґрунтування зазначив, що 27.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_8 було укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 27.12.2037 року. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 27.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір № 2706/1207/71-612-2-1, відповідно до умов якого ОСОБА_9 передала ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. До кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року були внесені зміни відповідно до договорів: № 1, № 2 від 25.12.2009 року та № 3 від 08.08.2011 року. 08.08.2011 року між ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_10 та позивачем було укладено договір про переведення боргу, відповідно до якого усі права та обов'язки ОСОБА_10 по кредитному договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року перейшли до ОСОБА_3. 08.08.2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 4 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року, відповідно до умов якого кредитний договір викладено у новій редакції із зазначенням, що ОСОБА_3 є позичальником за договором, банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 158666 доларів 61 цент США на строк до 27.12.2037 року зі сплатою 12,54 % річних та було внесено інші зміни. 08 серпня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 5 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року, відповідно до умов якого сторони домовились щодо розміру відсотків за користування кредитом. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року. 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року. Просив суд визнати кредитний договір №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року в редакції пункту другого договору №4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року між ним і ПАТ «Сведбанк» не укладеним, посилаючись на положення ст.1051 ЦК України, оскільки він не отримував від ПАТ «Сведбанк» встановлені договором №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року в редакції пункту другого договору №4 від 08.08.2011 року грошові кошти в розмірі 157472,02 доларів США.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Омега -Банк», ПАТ «Альфа -Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання кредитного договору неукладеним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 та його представники ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування зазначили, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що зміст кредитного договору в редакції спірного пункту другого додаткового договору №4 не спрямований на настання передбачених цим договором наслідків, а саме, що обов'язок банку щодо видачі позивачу грошових коштів, договором не передбачений. При цьому суд не взяв до уваги обставини встановлені судами у справах № 757/15211/15-ц та 756/13438/16-ц. Вказали, що викладені судом обставини справи суперечать висновкам судів у справах № 757/15211/15-ц та 756/13438/16-ц.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити її з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання. У відповідно до вимог ст.58 ЦПК України він бере участь у судовому засіданні через своїх представників ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Відповідачі ПАТ «Омега -Банк», ПАТ «Альфа -Банк», ПАТ «Дельта Банк» про час і дату розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Банки не скористалися. Будь - яких заяв, клопотань на час розгляду справи до суду апеляційної інстанції від відповідачів не надходило. Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України. Їхня неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання неукладеним кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року в редакції пункту другого договору №4 від 08.08.2011 року про внесення змін і доповнень до кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року, вважає цей висновок таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам та вимогам закону, з наступних підстав.

Так, за положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 08.12.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Сведбанк» (ПАТ «Омега - Банк») про визнання договорів недійсними відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 10.07.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Омега-Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним та скасування другого пункту договору про внесення змін та доповнень до кредитного договору.

Рішенням Оболонського суду м. Києва від 09.10.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Омега-Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договорів відмовлено.

У рамках розгляду зазначених справ, судами було встановлено, що 27.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_11 було укладено кредитний договір № 2706/1207/71-612, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 150 000 доларів США зі сплатою 11,9 % річних строком до 27.12.2037 року.

27.12.2007 року між ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_11 з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір № 2706/1207/71-612-z-1, відповідно до умов якого ОСОБА_11 передала ВАТ «Сведбанк» в іпотеку нерухоме майно, а саме нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1.

До кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року були внесені зміни відповідно до договорів: № 1, № 2 від 25.12.2009 року та № 3 від 08.08.2011 року.

08.08.2011 року між ОСОБА_11, ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про переведення боргу, відповідно до умов якого всі права та обов'язки ОСОБА_11 по кредитному договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року перейшли до ОСОБА_3.

08.08.2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір №4 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року, відповідно до умов якого зміст кредитного договору було викладено в іншій редакції, позичальником було зазначено ОСОБА_3, та вказано, що банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 158 666 доларів 61 цент США на строк до 27.12.2037 року зі сплатою 12,54 % річних та були внесені і інші зміни до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року.

09.08.2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір № 5 про внесення змін до кредитного договору № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року, відповідно до умов якого сторони домовились щодо розміру відсотків за користування кредитом.

Між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25.05.2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року.

15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Альфа-Банк» отримало всі права вимоги продавця в якості кредитора, зокрема, за кредитним договором № 2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року.

У силу положень ст. 82 ЦПК України обставини щодо дійсності спірного кредитного договору та додаткових угод до нього вирішувалися судами неодноразово, а тому не доказуються при розгляді даної справи, у якій бере участь та сама особа щодо якої встановлені ці обставини. Законність положень та умов укладеного кредитного договору та додаткових договорів до нього перевірялася судами та будь - яких порушень встановлено не було.

Так, за змістом ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом спору в цивільному процесі варто вважати конкретну матеріально - правову вимогу, що пред'явлена позивачем до відповідача. Підставою спору є обставини, якими обґрунтовується така вимога. (пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 року).

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись із даним позовом до суду як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що він не отримував від Банку грошей за даним кредитним договором, а лише прийняв на себе усі права та обов'язки позичальника ОСОБА_9 за укладеним саме нею кредитним договором від 27.12.2007 року.

Так, відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

У статті 1051 ЦК України зазначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом було встановлено, що заборгованість, яка виникла на підставі кредитного договору становить 158 666,61 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом складає 157 472,02 доларів США; нараховані проценти складають 1194,59 доларів США.

У договорі про внесення змін і доповнень №4 кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року міститься аналогічне.

Отже, суд першої інстанції вірно вважав безпідставними посилання ОСОБА_3 на положення статті 1051 ЦК України, оскільки згідно договору про переведення боргу від 08.08.2011 року первісний позичальник перевела на нового позичальника, а новий позичальник прийняв на себе всі права та обов'язки, які виникли на підставі кредитного договору №2706/1207/71-612 від 27.12.2007 року, що був укладений між Банком та первісним позичальником.

Такий висновок суду повністю узгоджується із встановленими обставинами справи та відповідає нормам закону. Кредитний договір є укладеним між сторонами з моменту досягнення ними в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Передача грошей за даним кредитним договором відбулася на стадії його виконання з первісним позичальником. А переуклавши з банком кредитний договір позивач фактично прийняв на себе усі зобов'язання за ним, погодившись при цьому письмово на зміну його умов в частині суми боргу, яка включає в себе тіло кредиту та проценти за порушення кредитних зобов'язань, та відсоткової ставки. Тобто, підписавши такі зміни позивач погодився з ними. Відтак твердження ОСОБА_3 про те, що Банк не передав йому грошові кошти за вказаним кредитним договором не є підставою для визнання кредитного договору неукладеним (в частині), банк передав кредитні кошти первісному позичальнику та не мав їх передавати особі, яка прийняла на себе зобов'язання та права первісного позичальника.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною позивача до апеляційної скарги, не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції і у ході розгляду справи.

Отже, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Доводи апеляційної скарги у тому, що висновки суду у даній справі суперечать встановленим судами у справах № 757/15211/15-ц та 756/13438/16- ц обставинам колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначене є лише припущенням сторони позивача та невірним тлумаченням норм закону. Такі посилання сторони позивача апеляційний суд розцінює як намагання у будь -який спосіб ухилитися від виконання боргових зобов'язань за спірним кредитним договором.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте, Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких відхилив доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, дав вірну оцінку запереченням відповідачів.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав вірну правову оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 25 вересня 2018 рокузалишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представників ОСОБА_6, ОСОБА_7, без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 21 січня 2019 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.Ф.Мазурик