Житомирський апеляційний суд
Справа №296/7867/18 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 54 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/7867/18 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» про визнання незаконним наказу про звільнення та стягнення середньомісячного заробітку

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 січня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Драча Ю.І. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» (надалі ДП «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» або установа). Просила: визнати наказ від 11 липня 2018 року №129-ос незаконним в частині дати звільнення 30 січня 2018 року; змінити дату звільнення за власним бажанням у вищевказаному наказі «з 11 липня 2018 року»; стягнути середньомісячний заробіток за вимушений прогул в сумі 36 146,13 грн. за період із 18 січня 2018 року по 11 липня 2018 року; зобов`язати відповідача провести виплату коштів, належних при звільненні відповідно до наказу від 11 липня 2018 року № 129-ос, та додатково виплатити відповідно до ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату винесення рішення, якщо розрахунок не буде проведений раніше; заборонити відповідачу використовувати та направляти кошти на інші цілі, крім виплат їй; на підставі ст.238 КЗпП України стягнути з відповідача втрачену вигоду у вигляді компенсації втраченого права у 2016-2017 роках на додаткову відпустку особі, віднесеної до 2-ої категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, у сумі 21 288,12 грн.; стягнути з відповідача втрачену вигоду у вигляді компенсації втраченого права у 2016-2017 роках на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу головного бухгалтера на рік; покласти на директора Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» Парамонова З.М., винного у її незаконному звільненні, обов`язок покрити установі шкоду, заподіяну в зв`язку з оплатою їй часу вимушеного прогулу; у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача 500 000 грн. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що наказом від 11 липня 2018 року №129-ос була звільнена з займаної посади з 30 січня 2018 року з виплатою компенсації за 51 календарний день невикористаної щорічної відпустки. Раніше вона була звільнена 04 березня 2016 року на підставі п.1 ст.41 КЗпП України, але дане звільнення рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 12 січня 2018 року, яке постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25 червня 2018 року залишене без змін, визнано незаконним. 10 липня 2018 року вона звернулася до відповідача з метою поновлення на посаді головного бухгалтера підприємства, у чому їй було відмовлено. 11 липня 2018 року дізналася про існування наказу від 29 січня 2018 року №12-ос про поновлення її на роботі з 30 січня 2018 року, про що в той же день поставила підпис. 11 липня 2018 року під психологічним тиском директора ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» ОСОБА_2 . написала заяву на звільнення за власним бажанням. При цьому наміру звільнятися не мала. Виплат при звільненні не отримала. Через незаконне звільнення позбавлена додаткової відпустки за 2016-2017 роки, як потерпіла 2-ої категорії ЧАЕС та щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення. В обґрунтування моральної шкоди наголошує на тому, що неправомірними діями відповідача їй завдано незручностей через брак коштів. Вона неодноразово відвідувала лікувальні заклади та зверталася за юридичними консультаціями, що потребувало оплати. Через такі витрати вона не змогла повноцінно забезпечити життя неповнолітнього сина та організувати сімейний відпочинок.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 31 січня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що роботодавець не скористався своїм правом на звільнення за прогули та не дослідив події, які передували написанню заяви про звільнення за власним бажання. Суд також послався на акт Управління Держпраці у Житомирській області, яким підтверджується факт законності її звільнення, але законність звільнення має встановити суд. Відповідач не проводив заходи, щоб встановити причин її відсутності на робочому місці. Вважає, що право працівника на поновлення на роботі має приватний характер, а тому воно не може бути реалізоване без волевиявлення працівника. При наявності заяви суд зобов`язаний негайно оформити виконавчий лист. Виконавчий лист може бути пред`явлено до виконання як у день ухвалення рішення про поновлення на роботі так і протягом одного року з дати видачі, а тому в задоволенні вимоги про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 36 146,13 грн. їй відмовлено незаконно. Також суд не виніс рішення про надання їй повідомлення про розмір виплат при звільненні відповідно до наказу від 11 липня 2018 року №129-ос та про надання повідомлення про розмір посадового окладу головного бухгалтера у 2016-2017 роках. Не досліджено дату проведення виплат при звільненні відповідно до наказу від 11 липня 2018 року №129-ос для визначення суми компенсації за несвоєчасну виплату сум в розмірі середньомісячного заробітку за весь час затримки по день фактичної виплати. У зв`язку із незаконним звільненням, тобто з вини відповідача, вона у 2016-2017 роках була позбавлена можливості реалізувати право на додаткову відпустку, як особа, яка потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи 2-ої категорії, та на щорічну відпустку і виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, а тому правомірно просить компенсацію за неодержане. Суд не задовольнив й вимогу про покладення матеріальної відповідальності на ОСОБА_2 , винного у незаконному її звільненні, щоб за його рахунок покрити шкоду, заподіяну установі, виплатою працівникові коштів за час вимушеного прогулу. Вимога про відшкодування моральної шкоди судом досліджена поверхнево.

Державна установа «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» подала відзив на апеляційну скаргу. Просить залишити в силі рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача за безпідставністю. Зокрема посилається на те, що доводи апеляційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи, є надуманими і спростовуються доказами, які є в матеріалах справи. Так, стаття 348 ЦПК України, на яку посилається позивач у скарзі, містить вимоги щодо змісту заяви про розкриття банківської інформації, яка не регулює спірних відносин, а тому не може бути до них застосована. Посилання позивача норми ст.ст.18,25 Закону України «Про виконавче провадження» безпідставні, оскільки, якщо рішення суду виконане відповідачем у добровільному порядку, то відсутні підстави для звернення до державного виконавця за примусовим виконанням. Твердження ОСОБА_1 про те, що їй не надавалося повідомлення про розмір виплат при звільненні не відповідають дійсності, приймаючи до уваги ті обставини, що вона відмовилася від його отримання через незгоду із сумою, яка належить до виплати. Вказані обставини, підтверджуються актом від 11 липня 2018 року про відмову отримати кінцевий розрахунок та надати реквізити рахунку для перерахування коштів. Передчасним є й витребування у судовому порядку довідки про заробітну плату головного бухгалтера у 2016-2017 роках, оскільки не надано доказів, що позивач зверталася із відповідною заявою та у видачі такої довідки їй було відмовлено. Крім того, в позовній заяві безпідставно зроблено посилання на ст.ст.1167,1172,1174,1192,1195 ЦК України. Дані норми регулюють цивільні відносини та не можуть бути застосовані до трудових відносин, регулювання яких, в тому числі і стягнення моральної шкоди, здійснюється за нормами КЗпП України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що у справі №296/2799/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», ОСОБА_2 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заборгованості при звільненні та відшкодування моральної шкоди, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 січня 2018 року, яке постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25 червня 2018 року залишено без змін, визнано незаконним та скасовано наказ від 04 березня 2016 року №39-ос Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера за п.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов`язків з 04 березня 2016 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера ДУ «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» з 04 березня 2016 року; стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 141 243,26 грн. та 10 000 гривень на відшкодування моральної шкоди (а.с.19-25). У задоволенні позову до ОСОБА_2 відмовлено, як до неналежного відповідача по заявленим вимогам, а також відмовлено в частині стягнення коштів, що не були виплачені в день звільнення, за безпідставністю.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 29 січня 2018 року допущено негайне виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира в справі №296/2799/16-ц в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного бухгалтера Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» з дня звільнення 04 березня 2016 року (а.с.51).

Разом із тим, в ухвалі Верховного Суду від 19 липня 2018 року про відкриття у справі №296/2799/16-ц касаційного провадження зазначається про зупинення виконання судових рішень суду першої та апеляційної інстанції, за виключенням поновлення ОСОБА_1 на роботі (а.с.53).

Рішення суду обов`язкові для всіх. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ст.18 ЦПК України).

Так, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку, що передбачено ст.236 КЗпП України.

На виконання судового рішення щодо негайного виконання того ж дня наказом відповідача від 29 січня 2018 року №12-ос ОСОБА_1 поновлено на посаді головного бухгалтера Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» (Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України») з 04 березня 2016 року (а.с.18 та зворот). У пункті 5 наказу визначено ОСОБА_1 вважати такою, що приступила до своїх функціональних обов`язків з 30 січня 2018 року.

Проте, із актів убачається, що з першого дня поновлення на роботі позивач до виконання своїх обов`язків не приступила та на роботі не з`явилася (а.с.54-81).

Лише заявою від 11 липня 2018 року ОСОБА_1 попросила звільнити її з займаної посади головного бухгалтера з 30 січня 2018 року за власним бажанням (а.с.48).

На підставі заяви позивача наказом від 11 липня 2018 року №129-ос ОСОБА_1 звільнена із посади головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України» за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, з 30 січня 2018 року (а.с.17). Позивач не заперечує тих обставин, що 11 липня 2018 року одержала трудову книжку.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що не мала наміру звільнятися із посади головного бухгалтера, а заяву про звільнення за власним бажанням з 30 січня 2018 року написала 11 липня 2018 року під психологічним тиском керівника установи ОСОБА_2 . Стверджує, що не знала про поновлення її на роботі з 30 січня 2018 року наказом від 29 січня 2018 року №12-ос.

Доводи апеляційної скарги щодо тиску на позивача ґрунтуються на припущеннях та переоцінці доказів, яким надав у сукупності оцінку суд першої інстанції. Посилання на незнання про існування наказу не змінює висновків суду першої інстанції з огляду на наявність судового рішення про допуск поновлення на роботі до негайного виконання, яке зобов`язує не лише відповідача своєчасно видати з цього приводу відповідний наказ, а й працівник має негайно з`явитися на своє робоче місце. Проте, відповідач не скористався своїм правом звільнити позивача за прогули, а натомість пішов їй на поступки та звільнив за власним бажанням, як того вона просила у своїй заяві від 11 липня 2018 року, із зазначенням дати звільнення з 30 січня 2018 року. За таких обставин, обґрунтування скарги відносно порядку звернення судового рішення до виконання із посиланням на положення Закону України «Про виконавче провадження» безпідставні, враховуючи, що у даному випадку застосування важелів примусового виконання у частині виконання негайного поновлення позивача на роботі не знадобилися. Відповідач виконав рішення суду добровільно.

Отже, колегія суддів апеляційного суду не вбачає можливості для зміни дати звільнення позивача, а тому відсутні й підстави вважати період із 30 січня 2018 року по 11 липня 2018 року часом вимушених прогулів, приймаючи до уваги ту обставину, що відповідач своєчасно здійснив заходи щодо поновлення позивача на посаді та поведінку позивача, яка не приступила до виконання обов`язків із власних міркувань, а не з вини відповідача.

Відносно коректності вимог про витребування у відповідача повідомлення про нарахування коштів при звільненні та довідки про розмір посадового окладу головного бухгалтера, то їх також можна віднести до витребування доказів, оскільки не зазначено про покладення на відповідача певних обов`язків щодо надання довідок.

У наказі від 11 липня 2018 року №129-ос про звільнення за власним бажанням одночасно зазначено про виплату позивачу грошової компенсації за 51 календарний день невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 02 січня 2016 року по 30 січня 2018 року. З даним наказом позивач ознайомлена цього ж дня під особистий підпис.

Проте, з заяви ОСОБА_1 від 11 липня 2018 року вбачається її незгода із належним до виплати при звільненні (а.с.31). Так, вона наполягала на тому, що у зв`язку із незаконним звільненням слід також компенсувати їй втрачене право на додаткову відпустку як потерпілій 2-ої категорії внаслідок Чорнобильської катастрофи за 2016-2017 роки в сумі 21 288 грн. та матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу головного бухгалтера на рік за 2016-2017 роки.

Листом від 27 липня 2018 року відповідач відмовив у нарахуванні компенсації за додаткову відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення за 2016-2017 роки (а.с.32). Відповідь позивач одержала 31 липня 2018 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с.98 зворот).

Позивач просить стягнути вищевказані кошти як втрачену вигоду, але нормами чинного трудового законодавства не передбачено стягнення на користь працівника втраченої вигоди.

Окрім того, п.22 ст.20 та п.1 ст.21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1 та 2, державою гарантовано компенсації та пільги, зокрема, щодо отримання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 робочих днів на рік. Така додаткова відпустка визначена вищевказаним Законом як пільга та компенсація за шкоду, завдану внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зважаючи на те, що зазначена відпустка не належить до виду щорічних відпусток, визначених п.1 ст.4 Закону України «Про відпустки», то відповідно на неї не поширюються норми даного вищевказаного Закону, передбачені для щорічних відпусток, зокрема про перенесення щорічної відпустки на інший період. Отже, оскільки така відпустка надається впродовж календарного року і не підлягає перенесенню, то колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про безпідставність такої вимоги незалежно від вини.

Матеріальна допомога на здоровлення згідно з умовами Колективного договору виплачується при наданні чергової відпустки та при виплаті компенсації за відпустку матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується, чим виключає задоволення такої вимоги за безпідставністю незалежно від вини учасників трудових відносин, як на тому наголошується у доводах апеляційної скарги.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від установи, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок (частина перша ст.116 ЦПК України).

Із акта від 11 липня 2018 року, складеного відповідачем вбачається, що позивачу було запропоновано повідомити в письмовій формі реквізити рахунку для перерахування кінцевого розрахунку при звільненні, на що від останньої була одержана відповідь, що у зв`язку з недовірою до адміністрації установи заяву з реквізитами рахунку буде надіслано поштою (а.с.91). Із акта від 13 серпня 2018 року слідує, що цього дня об 11-30 годі з метою передачі листа позивачу з проханням з`явитися до установи та отримати кінцевий розрахунок або надати реквізити для перерахування коштів комісія роботодавця з`явилася за домашньою адресою позивача, але на їх дзвінки ніхто двері не відчинив (а.с.92).

Кошти в сумі 9 638,89 грн. виплачені позивачу 30 серпня 2018 року (а.с.192). Проте як убачається із вищевикладеного, не встановлено вини відповідача у затримці розрахунку при звільненні та мав місце спір щодо розміру належних позивачу сум до виплати, який вирішується на користь відповідача, а тому колегія суддів доходить до висновку, що відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за нормами ст.117 КЗпП України у даному випадку не наступає.

Питання про притягнення до матеріальної відповідальності особи, яка є винною у незаконному звільнені позивача, має вирішуватися поза межами даного спору на підставі позову власника або уповноваженого ним органу. Окрім того, ця особа має набути у справі статусу відповідача.

Відшкодування моральної шкоди у трудовому праві є похідним від трудових відносин. Оскільки у задоволенні позову відмовляється, то підстави для відшкодування моральної шкоди за положеннями ст.237-1 КЗпП України відсутні.

Отже, рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення суду першої інстанції залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 січня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: