РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року

м. Рівне

Справа № 564/1706/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/54/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач:Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" ,

третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2018 року, ухваленого в складі судді Олійника П.В., у справі № 564/1706/16-ц,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про захист прав споживача.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що при укладенні кредитного договору банком було порушено положення статей 203, 215 ЦК України, статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, саме: умови договору є несправедливими і суперечать принципу добросовісності, оскільки банк при укладенні договору ввів його в оману щодо істотних умов кредитного договору, а тому просить визнати кредитний договір та додаткові угоди до нього недійсними.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2018 рокувідмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" про захист прав споживача.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення відповідачем при укладенні вказаного кредитного договору вимог Закону України «Про захист прав споживачів», які могли б слугувати підставою для визнання його недійсним.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі, ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Звертає увагу суду, що реальна процентна ставка по кредитному договору на момент укладення та при виконанні розрахунку у національній валюті Україні не відповідає реальній процентній ставці зазначеній в додатку № 1 до кредитного договору. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги висновки судово-економічної експертизи № 2085-087/17-26 від 26.02.2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 11.03.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір №ROT0GI, відповідно до якого ОСОБА_1 було видано кредит у розмірі 152000 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення не пізніше 11.03.2017 року (а.с. 4-10).

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11.03.2008 року між банком та гр.ОСОБА_2 укладений договір іпотеки №ROT0GА, згідно якого надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 64,20 м.кв., який розташований за адресою: м. Костопіль, вул. Лятуринської, 106.

Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 53.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у додатку № 1 до цього договору, а саме сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення (п.1.2 договору).

Згідно додаткової угоди до укладеного договору №ROT0GI від 11.03.2008 року кредитний договір переведено з валюти гривня у валюту долар США.

Відповідно до п.8.1 додаткової угоди розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 32183,70 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою за користуванням кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору. Станом на 09.09.2008 року залишок заборгованості по договору про іпотечний кредит №ROT0GI від 11.03.2008 року складає 150941,54 грн., 32183,70 доларів США.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другоюстатті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статями 15 і 23 цього Закону.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗакону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Під час застосування положення статті 18 названого Закону до спірних правовідносин для судів є обов'язковою правова позиція, викладена Верховним Судом України у справі № 6-40цс13, згідно із якою визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов кредитного договору, зокрема ними узгоджені умови кредитування, розмір наданого кредиту, порядок та строк надання кредитних коштів, умови повернення кредиту, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін, що підтверджується підписом ОСОБА_1 в анкеті-заяві та слідує з пунктів 9.1, 9.2 кредитного договору (а.с. 114).

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд не врахував, що пунктом 8.1 договору кредиту передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту. Такі умови кредитного договору є несправедливими відповідно до правил частини п'ятої статті 11, частин першої-п'ятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання такого положення недійсним. Проте, враховуючи, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності (а.с. 111-112), вимоги позову про визнання кредитного договору недійсним у наведеній частині також не підлягають задоволенню.

Проте, зазначені недоліки рішення суду на впливають на правильність правового результату ухваленого у справі рішення.

Відповідно до змісту статті 230 ЦК України у контексті та взаємозв'язку зі статтею 81 ЦПК України наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач відповідно до положення частини третьої статті 12 ЦПК зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Місцевий суд, встановивши, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_1 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов зазначеного договору та в подальшому виконував його умови, чим фактично визнав умови договору, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору та додаткових угод до нього недійсними.

Апеляційний суд відхиляє доводи скаржника про те, що місцевий суд не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 26.02.2018 року № 2085-2087/17-26 оскільки суд оцінює докази відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги, щодо збільшення реальної процентної ставки за кредитним договором судом відхиляються, оскільки відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню договору споживчого кредиту, у тому числі щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки "Загальна вартість кредиту", які підписані позивачем міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

Позивачем не наведено доказів, щодо введення його в оману під час укладення договору, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 січня 2019 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.