Провадження №22-ц/812/85/19
Провадження №22-ц/812/99/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Бондаренко Т.З.,

суддів: Прокопчук Л.М., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу № 490/10085/17 за апеляційними скаргами

ОСОБА_1 та ОСОБА_3

на рішення, яке постановлено Центральним районним судом м. Миколаєва під головуванням судді Чулуп О.С. о 10 годині 25 хвилині у приміщенні цього суду 06 листопада 2018 року за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_3

про стягнення безпідставно набутого майна,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутого майна.

Позивач зазначав, що в 2014 році на прохання ОСОБА_3 надав їй у позику грошові кошти в розмірі 3000 євро із яких 2500 євро були відправлені ним, а 500 євро його дружиною. Відповідачка повертати вказану грошову суму відмовлялась, через що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову та вказано, що між сторонами не виникло правовідносин з приводу позики грошових коштів через відсутність письмової угоди про грошовий заїм. Позивач вказує, що за таких обставин виникають правовідносини за яких відповідач отримала від позивача грошові кошти без будь-яких правових підстав.

Таким чином на рахунок відповідача було перераховано грошові кошти в сумі 3000 євро, проте будь-які правові підстави для утримання відповідачем цих коштів відсутні. Посилаючись на вказане позивач просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь безпідставно отримані кошти в розмірі 3000 євро та проценти за користування цими коштами, що разом становить 4891, 18 євро, а в гривневому еквіваленті 152908 грн. 31 коп.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити у його задоволенні.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідачки на користь ОСОБА_1 127 663 грн 65 коп.

Рішення суду мотивовано тим, що кошти ОСОБА_5 отримані та продовжуються утримуватися нею без достатньої правової підстави, в зв'язку з чим підлягають поверненню з нарахуванням процентів за користування ними.

В частині позовних вимог про стягнення 500 євро з нарахованими процентами, які позивач просив стягнути на підставі його договору із своєю дружиною про переуступлення права вимоги, суд вказав на відсутність зобов'язальних відносин між сторонами, а тому і неможливим переуступлення права вимоги.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Вважає, що всі перекази грошових коштів отриманих нею, здійснювались відповідно до вимог діючого законодавства, і ніякої помилки при здійсненні таких переказів не було допущено. Вказані кошти не підлягають поверненню, оскільки були надані їй позивачем як добровільна допомога.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 вказував на перекручення відповідачкою фактів щодо помилки, оскільки він помилився лише у правовій природі правовідносин, які виникли між ними, про що він зазначав в позовній заяві. Також вказував на безпідставне твердження відповідачки щодо надання їй без зворотної грошової допомоги, так як це не відповідає дійсності та не підтверджено доказами.

В своїй апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 вказує на те, що суд безпідставно не стягнув на його користь 500 євро перерахованих відповідачці його дружиною, оскільки та переуступила йому право вимоги за відповідним договором, тобто не заперечувала, щодо пред'явлення саме ним таких вимог до відповідачки, крім цього, вказані кошти є їх спільною власністю подружжя, а тому він не позбавлений права вимоги цієї частини грошей.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню із таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 24, 27 січня та 21 травня 2014 року через Публічне акціонерне товариство «Перший Українській Міжнародний Банк» перерахував на картковий рахунок НОМЕР_1 (IBAN), який відкрито на ім'я відповідачки ОСОБА_5, грошові кошти у розмірі відповідно 1000,0 євро, 1000,0 євро та 500,0 євро. Крім цього, 22 травня 2014 року на рахунок відповідачки перераховано 500 євро від імені дружини позивача ОСОБА_7 На підтвердження вказаних обставин позивач надав копії банківських платіжних доручень (а.с. 7-9).

05 вересня 2015 року ОСОБА_8 відступила ОСОБА_1 право вимоги до відповідачки щодо стягнення грошових коштів у розмірі 500 євро, перерахованих на рахунок відповідачки 22 травня 2014 року (а.с. 10).

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначав про те, що вказані кошти ними було перераховано на картковий рахунок відповідачки за її проханням в борг, проте остання ухиляється від повернення отриманих сум, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду про стягнення вказаних коштів, як борг за договором позики.

В судовому засіданні ОСОБА_1 пояснював, що після перерахування коштів для відкриття сестрою бізнесу в Італії, за домовленістю із нею, вона мала приїхати в вересні 2014 року в Україну, та повернути частину коштів, а стосовно іншої частини домовились про укладання договору чи оформлення розписки.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року у справі за № 490/8834/16-ц, залишеним ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 16-17). Постановляючи вказане рішення, районний суд виходив з відсутності правових підстав для стягнення вказаної суми грошей як боргу, оскільки сторонами не укладено письмовий договір про позику грошей, чи видана боргова розписка.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Також особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Дані положення цивільного кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Виходячи зі змісту зазначеної норми суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником,

Особливістю матеріального об'єкта кондикційного зобов'язання є його універсальність - таким об'єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти.

Аналіз указаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК України.

Так, відповідно до правового висновку Верховного Суду у спорі про стягнення безпідставно набутих коштів (справа 6-122 цс14) зазначається, що ст. 1212 ЦК України, як підстава для задоволення позову, може застосовуватись лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунутим з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер стосунків між сторонами виключає можливість застосування судом до них положень частини першої ст.1212 ЦК України, у тому числі зобов'язання повернути майно потерпілому та дані правові висновки з підстав застосування окремих норм права є обов'язковими при розгляді справ в судах.

Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного суду України від 07 червня 2017 року по справі № 923/1233/15 .

Із змісту рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року, пояснень сторін, відзиву на позов у даній справі та змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачка не заперечувала факту переказу позивачем на її ім'я грошових котів.

Так в наведеному судовому рішенні встановлено, що договірні відносини між сторонами відсутні, письмовий договір займу не укладався.

Враховуючи вказані обставини, районний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, вірно встановив характер спірних правовідносин, наявним у справі доказам надав належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що правові відносини з приводу займу грошей відповідачці, на виникнення яких розраховував позивач, між сторонами не відбулися, оскільки договір не укладено, в той же час, відповідачка ОСОБА_5 збагатилася за рахунок позивача, поза правовою підставою встановленою законом або договором, тому і подальше утримання даних коштів відповідачкою є безпідставним. За такого ці кошти підлягають стягненню за правилами ст. 1212 ЦК України.

Нормами статті 512 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Ураховуючи положення цієї норми, районний суд вірно зазначив, що договір про відступлення ОСОБА_7 права вимоги перерахованих нею 500 євро відповідачці, позивачу ОСОБА_1, може бути укладений лише при наявності зобов'язальних правовідносин, тоді як в даній справі спір виник з деліктних правовідносин. Тому наведений договір не може бути застосований до спірних правовідносин, в зв'язку з чим, висновки суду щодо відсутності підстав для стягнення грошових коштів, які перераховані відповідачці дружиною позивача є вірними.

Згідно ч .2 ст.1214 Цивільного кодексу України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, з розрахунку наданого позивачем, слідує, що борг становить 2500 євро із яких за платіжними дорученнями від 24 січня 2014 року - 1000 євро та; від 27 січня 2014 року - 1000 євро та від 21 травня 2014 року - 500 євро, проценти, відповідно до ставки НБУ проценти на вказану суму становлять 1583, 94 євро, таким чином разом заборгованість з процентами становитиме 4083, 94 євро. З урахуванням офіційного курсу гривні до євро станом на 1 листопада 2017 року, тобто на момент звернення до суду 31, 26 сума яка підлягає стягненню з відповідачки становить 12766 грн. 40 коп.

Районний суд в оскаржуваному рішенні також виходив із вказаних сум та розміру нарахованих процентів, проте навів не коректний розрахунок. Так, суд від загальної суми 4891, 18 євро, заявленої позивачем до стягнення з урахуванням процентів відняв суму 807, 25 євро перераховану дружиною позивача з нарахованими процентами та зазначив гривневий еквівалент цієї суми. Тобто судом не виокремлено власне суму безпідставно отриману відповідачкою та суми нараховані як проценти, проте остаточна сума визначена судом до стягнення є вірною.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідачки, стосовно того, що спірні грошові кошти направлені їй позивачем були фактично подаровані в якості безповоротної допомоги, не можна прийняти до уваги з наступних підстав.

Чинна редакція ЦПК України, на відміну від попередньої, прямо закріплює низку обов'язків учасників процесу у сфері доказування, до яких належить в тому числі, сприяння своєчасному, всебічному, повному та об'єктивному встановленню всіх обставин справи (п.2 ч.2 ст.43 ЦПК України), подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п.4 ч.2 ст.43 ЦПК України), надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні (п.5 ч.2 ст.43 ЦПК України).

Проте відповідачка, яка діяла через свого представника, у письмовому відзиві по суті позову не посилалась на надання їй без зворотної допомоги та не викладала відповідні обставини, а саме причини та в чому полягала необхідність допомоги, мотиви позивача, які спонукали до такої допомоги, його матеріальні можливості та інше. Не згадувалось про таке і під час розгляду справи, в супереч наведеним вимогам процесуального закону відповідні докази не надавались, а тому підстави для застосування положень ст. 1215 ЦК України відсутні.

Згідно положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона доводить ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, вставлених цим Кодексом.

За такого наведені доводи підлягають відхиленню.

Посилання в апеляційній скарзі на відповідність здійснених грошових переказів вимогам нормативних актів, не має юридичного впливу на вирішення даного спору, а тому не спростовує наведених висновків суду.

Доводи апелянта ОСОБА_1 щодо безпідставності не врахування судом договору переуступки вимоги щодо стягнення 500 євро переказаних відповідачці його дружиною, не ґрунтуються на законі, а тому і не є спростовними стосовно відповідних висновків суду.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Посилання ОСОБА_1 на наявність в нього права вимоги стягнення вказаних 500 євро, як спільного майна подружжя, виходить за межі заявлених підстав позовних вимог, а тому в силу ст. 367 ЦПК України, якими встановлено межі апеляційного розгляду, не можуть бути прийняті до уваги.

Також підлягають відхиленню доводи ОСОБА_1 в частині не вирішення судом питання щодо розподілу судових витрат, оскільки вказане питання підлягає вирішенню в порядку встановленому ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту, через п'ять днів.

Судді: Т.З.Бондаренко

Л.М.Прокопчук

І.В.Лівінський