П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 263/8934/18

Номер провадження 22-ц/804/365/19

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Мироненко І.П., Попової С.А.,

секретар - Сидельнікова А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Коновка Евеліна Сергіївна,

розглянувши в приміщенні Донецького апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2018 року, у складі судді Папаценко П.І.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Коновка Евеліни Сергіївни,

про визнання недійсним та скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав, зобов'язання повторно розглянути заяву про державну реєстрацію права власності та прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, визнання права власності на предмет іпотеки,

В с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Коновка Е.С. (далі - державний реєстратор Коновка Е.С.), в якому просив визнати недійсним рішення відповідача про відмову в державній реєстрації прав від 12 червня 2018 року № 41559482; зобов'язати відповідача прийняти рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на предмет іпотеки.

В мотивування позову зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за договором іпотеки на підставі ст.ст.36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням про відмову у державній реєстрації прав від 12 червня 2018 року № 41559482 державного реєстратора Коновка Е.С. йому відмовлено у державній реєстрації права власності на вказану квартиру з тих підстав, що після укладення договору іпотеки змінився власник предмета іпотеки. Вважає помилковим посилання відповідача на п.5 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки протиріччя у поданих для реєстрації прав документах відсутні. При зміні власника предмета іпотеки, новий власник набуває права та обов'язки іпотекодавця за договором іпотеки відповідно до ст.23 Закону України «Про іпотеку». Також вважає помилковим посилання відповідача на пункти 18, 23 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, оскільки правильним є застосування п.61 вказаного Порядку.

В грудні 2018 року позивач уточнив свої позовні вимоги, доповнив їх вимогами про скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора Коновка Е.С. та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 09 липня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 20 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2018 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 03 жовтня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2018 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Юридичного департаменту Маріупольської міської ради Донецької області Коновки Е.С. про визнання недійсним рішення про відмову в реєстрації права, його скасування, зобов'язання повторно розглянути заяву про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки та прийняти рішення про державну реєстрацію цього права.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність, просив її скасувати та матеріали справи направити до суду першої інстанції для розгляду по суті спору.

Зокрема зазначив, що при постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції не врахував, що спір між сторонами виник з приводу порушення права власності позивача на квартиру та відповідач своїм рішенням відмовив позивачу в його праві власності на квартиру за договором іпотеки.

Вказує, що не всі спори з органом влади підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, вважає, що даний спір не є публічно-правовим та повинен вирішуватися за правилами цивільного судочинства, оскільки спірні взаємовідносини пов'язані з правом власності на квартиру та з виконанням зобов'язань за договором позики, іпотеки відносно квартири.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

За правилами ст.ст. 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.113 - 115, 122). В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив розглянути справу у його відсутність. Заява про розгляд справи у її відсутності також надійшла від відповідача Коновка Е.С. (а.с. 78, 121).

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, а скаргу - задовольнити.

Згідно з положеннями ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року № 1-6/2010, положень Закону України «Про місцеве врядування в Україні» органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їхньої компетенції, є суб'єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу. Позивач звернувся з позовом до відповідача, в якому фактично оскаржує рішення відповідача про відмову у реєстрації права власності на квартиру, зміст позовних вимог вказує на те, що між сторонами виник публічно-правовий спір з приводу реалізації відповідачем наданих законом владних повноважень. Захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб в сфері публічно-правових відносин здійснюється в порядку адміністративного судочинства. Роз'яснено позивачу право звернутися до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом.

Проте вказаний висновок не ґрунтується на процесуальному законі.

Згідно з ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Положеннями статей 2, 4, 19 КАС України закріплено завдання адміністративного судочинства, визначено поняття публічно-правового спору та суб'єкта владних повноважень, а також межі юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною третьою даної статті встановлено, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб'єктний склад. Участь суб'єкта владних повноважень є обов'язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб'єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з'ясовувати, у зв'язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Під час визначення предметної юрисдикції справ необхідно виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 грудня 2008 року для забезпечення виконання зобов'язання за договором позики між ОСОБА_3 (іпотекодавцем) та ОСОБА_1 (іпотекодержателем) укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., номер за реєстром 8215, згідно з яким позивачу передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Невід'ємною частиною вказаного договору іпотеки є додатковий договір від 11 березня 2009 року № 1492, відповідно до умов яких сторони договору вирішили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснено шляхом позасудового врегулювання на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України «Про іпотеку». Визначено спосіб передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання: в разі незадоволення вимоги іпотекодержателя по виконанню боржником умов договору позики, право власності на предмет іпотеки переходитиме до іпотекодержателя ОСОБА_1 Цей договір буде правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки згідно зі ст.37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.45-51).

08 червня 2018 року позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про проведення державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру, як на предмет іпотеки за договором.

Рішенням державного реєстратора на нерухоме майно Коновка Е.С. від 12 червня 2018 року відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру.

Враховуючи те, що спірні правовідносини пов'язані із захистом права власності позивача, з належністю виконання умов цивільного - правових договорів позивача (позики, іпотечного), укладених позивачем з боржником та іпотекодавцем ОСОБА_3, і реалізацією прав іпотекодержателя на предмет іпотеки, незважаючи на участь у спорі суб'єкта владних повноважень, апеляційний суд вважає, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства.

Така позиція міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 554/14813/15-ц, від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 15 травня 2018 року у справі № 686/22036/15-ц та від 15 червня 2018 року у справі № 826/952/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 810/1701/16.

При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі з обов'язком суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому на виконання вимог ст. 379 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 379, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 грудня 2018 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 21 січня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

І.П.Мироненко

С.А.Попова