Справа № 127/1530/18
Провадження № 22-ц/801/75/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 рокуСправа № 127/1530/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Марчук В.С., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Луценко Л.В. в м. Вінниця, (повний текст судового рішення складено 02 листопада 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання батьківства та стягнення аліментів,

встановив:

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, та, згідно збільшених позовних вимог, просила суд: встановити, що ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_6 року у м. Вінниці, Українець є батьком ОСОБА_5, який народивсяІНФОРМАЦІЯ_3 року у м. Вінниця; стягнути із ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 від всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму, починаючи з дня подання позовної заяви і до його повноліття.

Позов мотивовано тим, що у ОСОБА_4 з відповідачем по справі у 2012 та 2013 роках були близькі стосунки, внаслідок яких вона народила сина ОСОБА_5 Відповідач ОСОБА_5 є його батьком. Хоча сторони в шлюбі не перебували, заяву про реєстрацію батьківства в органи РАЦСу ОСОБА_3 не подавав, а прізвище сина позивач записала своє. Відповідач батьківство визнав та спочатку надавав допомогу та щомісячно сплачував певну суму на її рахунок для утримання їхнього сина. З раннього дитинства в здоров'ї та поведінці сина спостерігались певні відхилення, які потребували додаткової уваги та спеціальних зусиль для його розвитку, що потребувало додаткових витрат, які несла вся її сім'я. Висновком медичної комісії її сина ОСОБА_5 було визнано інвалідом дитинства з діагнозом - дитячий аутизм ЗНМ 1 рівня.

На сьогоднішній день участь батька в утриманні дитини є незначною, щомісячно він перераховує по 400 грн., що є доказом того, що він визнає себе батьком та готовий нести певні витрати на утримання сина. Будь-якої іншої матеріальної допомоги відповідач не надає, хоча може це робити, оскільки працює і отримує заробітну плату офіційно в ДПТНЗ «Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Вінниці Вінницької області, громадянина України, батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця м. Вінниці Вінницької області, громадянина України.

Вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_5, аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з даним позовом, тобто з 23.01.2018 року, до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині задоволення позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на зазначене рішення, у якій просить повністю скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Також просить стягнути на його користь понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, судом не застосовано Закон України «Про судову експертизу»; суд не керувався наказами, які регулюють порядок призначення та проведення судових експертиз, а також їх оформлення; суд самостійно змінив визначений позивачем предмет позову з «встановлення» на «визнання» батьківства; позивачем не надано та судом не досліджено доказів того, чи не подавали особи спільної заяви до державного органу реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію їх, як батьків; у прохальній частині позовної заяви не зазначено всіх необхідних відомостей, не виконано вимоги ст. 81 ЦПК України; до участі у справі не залучено орган РАЦС, який видав свідоцтво про народження та відсутня відповідна позовна вимога; в ухвалі про призначення експертизи не вказано перелік матеріалів, що надаються на дослідження; судом взято до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Також, апеляційну скаргу подано ОСОБА_4, у якій вона просить змінити рішення суду першої інстанції в частині розміру стягуваних аліментів та стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, починаючи з дня подання позовної заяви і до його повноліття.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, судом не було враховано, що відповідач окрім виписки НДІ реабілітації інвалідів ВНМУ ім. М.І. Пирогова про стан здоров'я, не надав будь-яких доказів свого матеріального становища та не просив суд зменшити розмір аліментів; також судом не враховано, що сім'я позивача є малозабезпеченою.

Колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг дійшла до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на наступне.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись положеннями ст.ст.125, 128, 134, 135, 180, 181, 182 СК України, Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», прийшов до висновків, що той факт, що відповідач являється батьком ОСОБА_5 підтверджується належними та допустимим доказами, зокрема, висновком судової молекулярно-генетичної експертизи, який не спростований відповідачем, а аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача є достатнім, виходячи з обставин, встановлених судом (соціальна допомога, стан здоров'я дитини та відповідача тощо).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області 20.02.2013, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року у м. Вінниці Вінницької області, про що 20.02.2013 складено відповідний актовий запис №672. Батьками ОСОБА_5 зазначено: батько - ОСОБА_8, мати - ОСОБА_4 (а.с.2).

Позивач ОСОБА_4 у зв'язку із запереченням відповідачем свого батьківства та його відмови від сплати аліментів на утримання сина звернулась до суду із відповідним позовом.

У ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України зазначено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 128 СК України, позов про визнання батьківства може бути пред'явлений матір'ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Встановлено, що запис про батька у свідоцтві про народження ОСОБА_5 зроблено у відповідності до ч.1 ст.135 СК України за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записано за вказівкою останньої, про що зазначено у рішенні суду першої інстанції та не заперечувалося сторонами.

В ході розгляду справи за клопотанням позивача ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 березня 2018 року призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Дослідження проводили у випробувальній лабораторії Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (атестат про акредитацію НААУ від 12.12.2017 № 2Н1300) (а.с.59-60).

Згідно висновку судової молекулярно-генетичної експертизи Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 07.05.2018 №234, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, може бути біологічним батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ймовірність даної події складає 99,% (а.с.57-60).

Фактично доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 зводяться до того, що призначена у вказаній справі експертиза призначена та проведена із порушенням чинного законодавства, методики, в установі, яка не є акредитованою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з'ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

ОСОБА_3, стверджуючи про свої наміри скористатись своїм правом заявляти клопотання про призначення повторної експертизи такого клопотання не заявляв ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції. Судом береться до уваги, що експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок. При відборі зразків (акт відбирання зразків букального епітелію для проведення молекулярно-генетичної експертизи від 16.04.2018) заяв та клопотань від осіб, які приймали участь у дослідженні, не надходило, заперечень вказаний акт не містить.

Колегія суддів, керуючись своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на вищевикладених обставинах, вважає висновок експерта належним та допустимим доказом у справі. Даний доказ відповідачем не спростований, а процесуальні недоліки при проведенні експертизи, про які зазначає відповідач, не вплинули на результат експертизи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, № 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).

Отже, встановивши, що батьківство ОСОБА_3 щодо ОСОБА_5 підтверджується висновком експерта № 234 від 07 травня 2018 року Вінницького НДЕКЦ МВС України, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог у частині визнання батьківства.

Що стосується тверджень апелянта ОСОБА_3 про те, що суд самостійно змінив предмет позову, визначеного позивачем з «встановлення» на «визнання» батьківства, то вони є голослівними, так як з позовною заявою позивач звернулась саме на підставі ст. 128 СК України, якою визначено визнання батьківства за рішенням суду.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що в порушення вимог ст.ст. 49, 51, 53 ЦПК України, орган РАЦС не був залучений до участі у справі ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи.

Однак, як зазначено судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення, відповідно до п.2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно положень ст. 134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд відхиляє аргумент апеляційної скарги про те, що судом не було залучено до участі у справі орган Реєстрації актів цивільного стану, оскільки участь його не є обов'язковою.

Всі заперечення відповідача є голослівними, такими, що не спростовують твердження позивача, і базуються на не надані позивачем тих чи інших доказів.

Також, судом першої інстанції частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, підлягає залишенню без змін.

З розміром стягуваних аліментів не погодилась позивач, однак, колегія суддів погоджується із рішенням суду в цій частині.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 проживає разом із сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, та матір'ю ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Відповідно до медичного висновку №99, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, має захворювання: дитячий аутизм ЗНМ І рівня (а.с.4).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2, ОСОБА_5, 2013 року народження, з 19.12.2016 по 10.02.2031 року призначено державну соціальну допомогу у сумі 1550,40 грн. (а.с.5).З

Згідно виписки Науково-дослідного інституту реабілітації інвалідів ВНМУ ім. М.І. Пирогова з медичної картки стаціонарного хворого №2814, ОСОБА_3 має хворобливий стан здоров'я.

Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

У ч. 1 ст. 182 СК України зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України).

У позовній заяві ОСОБА_4 зазначила, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання сина, оскільки працює і отримує заробітну плату офіційно в ДПТНЗ «Вінницьке міжрегіональне вище професійне училище», де працює майстром професійного навчання. Будь яких клопотань про витребування доказів на підтвердження доходів відповідача у зв'язку з неможливістю їх отримання позивачем не заявлялося, інші докази його платоспроможності у справі відсутні.

Із наявних у матеріалах справи довідок слідує, що ОСОБА_4 отримує допомогу на одну дитину одиноким матерям, державну соціальну допомогу дітям-інвалідам та соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям.

Твердження апелянта ОСОБА_4 про те, що відповідач ОСОБА_3, окрім виписки НДІ реабілітації інвалідів ВНМУ ім. М.І. Пирогова, не надав будь-яких доказів свого матеріального становища (прибутків та витрат), є безпідставними, оскільки позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що відповідач дійсно має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі, заявленому нею до стягнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно з'ясував згадані вище норми матеріального права та взяв до уваги всі обставини, які знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, та, врахувавши у відповідності до ст. 182 СК України сукупність обставин, які мають значення для визначення розміру аліментів, прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу).

Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може гуртуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, а доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Т.Б. Сало

Судді: О.В. Ковальчук

В.С. Марчук