КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/4448/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2019 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.,

за участю секретаря - Швець А.С.,

за участю сторін:

представник позивача - адвокат Адабаш С.А., діюча на підставі ордеру,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про визнання права власності на частку у спільному майна та припинення права власності на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

05.06.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просить суд визнати за ним - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,ідентифікаційний номер ІПН НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частини автомобіля марки«Mitsubishi Pajero» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та припинити право власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 .

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.07.2018 року по цивільній справі №520/11818/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і розподіл спільного майна, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, встановлено факт спільного проживання його - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з весни 2008 року по 2016 рік. Визнано за ним - ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 . Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 , суд залишив без задоволення.

Позивач вказує, що постановою Одеського апеляційного суду від 10.04.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року залишено без змін.

Таким чином, позивач зазначає, що на сьогоднішній день він є власником Ѕ частини автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 , а у свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу власником вказана ОСОБА_1 .

Позивач стверджує, що на теперішній час вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо користування їх автомобілем, а оскільки автомобіль є неподільною річчю, спільне володіння та користування автомобілем неможливе, між ним та відповідачем відсутня домовленість про здійснення права спільної часткової власності щодо автомобіля, є підстави для припинення права власності відповідача на належну їй 1/2 частку спірного автомобіля та визнання права власності на цю частку за ним, у відповідності до статті 365 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивач вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи було встановлено, що спірний автомобіль був придбаний під час їх з відповідачем сумісного проживання, яким користувався фактично тільки він, так як у відповідача є свій автомобіль, а після припинення сумісного проживання у 2016 році, автомобіль залишився в його користуванні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 06.06.2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майна та припинення права власності на частку у спільному майні було залишено без руху. Повідомлено ОСОБА_2 про необхідність виправити недоліки позову протягом 10 (десяти) днів з дня отримання цієї ухвали, а саме: зазначити докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначити щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;надати попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; надати підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. Роз`яснено ОСОБА_2 , що у разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовна заява буде вважатися неподаною та повернута зі всіма доданими до неї документами, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 26.06.2019 рокубуло прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майна та припинення права власності на частку у спільному майні.Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 26.06.2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, подану по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майна та припинення права власності на частку у спільному майні було повернуто заявнику.

23.08.2019 року від відповідача ОСОБА_1 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просила відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Так, в обґрунтування наданого відзиву відповідач посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року у справі №520/11818/17 було задоволено позов ОСОБА_2 до неї - ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і визнання за ним 1/2 частину автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» 2008 року випуску, а 10 квітня 2019року Одеським апеляційним судом рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями у справі №520/11818/17, як вказує відповідач, у травні 2019 року вона звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 липня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2019 року у справі.

01 липня 2019 року Верховним судом відкрито касаційне провадження у справі №520/11818/17 та витребувано із Київського районного суду м. Одеси справу №520/11818/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і розподіл спільного майна, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном.

Відповідач вказує, що рішеннями судів, які наразі вона оскаржує в касаційному порядку, було встановлено, що ОСОБА_2 та вона - ОСОБА_1 спільно проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народилась донька ОСОБА_3 , яка проживає разом з нею.

09.06.2009 року, як зазначає відповідач, нею куплено за власні кошти та зареєстровано транспортний засіб автомобіль марки «Mitsubishi Pajero» 2008 року випуску.

ОСОБА_2 , який є батьком її дитини, участі в її вихованні не приймає, аліментів не сплачує, та ще й зневажаючи моральні засади щодо інституту нормальних сімейних відносин, коли батьки повинні забезпечувати життя своїх малолітніх дітей та всіляко їм допомагати, вирішив відібрати автомобіль, який був придбаний за її грошові кошти.

Так, з посиланням на ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України, оскільки за рішенням суду може бути збільшена частка одного з подружжя у разі проживання з ним дітей, відповідач вважає, що у задоволенні вимог про визнання за такою особою частки іншого співвласника повинно бути відмовлено.

В даному випадку, як стверджує відповідач, позивач не сплачує жодних аліментів, участі у вихованні дитини не приймає та намагається збільшити свою частку у володінні автомобілем.

Крім того, відповідач, з посиланням на ч. 5 ст. 71 СК України, ст. 365 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним га поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вважає, що оскільки її частка є значною, а позивачем не внесено жодних грошових коштів на депозит суду у якості компенсації, даний позов є безпідставним та підлягає залишенню без задоволення.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.08.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.

У підготовчому засіданні 01.10.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 27.11.2019 року представник позивача, який з`явився до судового засідання під час дослідження судом письмових доказів, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 27.11.2019 року відповідач проти позову заперечувала, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.07.2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 10.04.2019 року, було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і розподіл майна.Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_1 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з весни 2008 року по 2016 рік. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 . Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом зобов`язання ОСОБА_2 повернути автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 , без задоволення.

Вказаним рішенням суду було встановлено факт проживання однією сім`єю чоловіка ОСОБА_2 та жінки ОСОБА_1 з 2008 року по 2016 рік, та визнано автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, факт того, що автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , доказуванню та дослідженню в ході розгляду даної справи не підлягає.

Крім того, вказаним рішенням було поділено спірний автомобіль з урахуванням презумпції спільності майна з визнанням за кожним зі сторін права на ідеальну частку, яка є рівною, та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_4 .

Однак, оскільки спірне володіння та користування автомобілем є неможливим, ОСОБА_2 звернувся до суду з відповідним позовом про визнання права власності на частку відповідача у спільному майна та припинення права власності відповідача на частку у спільному майні.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов`язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Разом з тим, будь-яких клопотань про призначення експертизи для визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля, позивачем під час розгляду справи заявлено не було.

Надана позивачем роздруківка з Інтернет сайту «AUTO.RIA», у якій вказана вартість схожих автомобілей марки «Mitsubishi Pajero», 2008 року випуску, не є належним доказом дійсної ринкової вартості спірного автомобіля, а тому судом до уваги не приймається.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених в статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Позивач - ОСОБА_2 просить суд припинити право власності відповідача ОСОБА_1 на спірне майно та визнати за ним право власності на це майно, при цьому, присудити відповідачу ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну їй частку у спільному майні подружжя, не просить.

Разом з тим, суд зазначає, що примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України та лише за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Як встановлено судом, річ є неподільною, втім, на депозитний рахунок суду позивачем відповідна грошова сума не була внесена, як і не було заявлено клопотання про призначення експертизи для визначення дійсної ринкової вартості спірного автомобіля.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майна та припинення права власності на частку у спільному майні.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майна та припинення права власності на частку у спільному майні - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.12.2019 року.

Суддя Петренко В. С.