Справа № 536/1371/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Колотієвського О.О.

за участю:

секретаря судового засідання - Курбанової В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі судових засідань в місті Кременчуці справу за позовом ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області про встановлення факту прийняття спадщини особою, що перебувала на утриманні та визнання права власності на майно в порядку спадкування

ВСТАНОВИВ:

25 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області, третя особа: державний нотаріус Кременчуцької районної державної нотаріальної контори Полтавської області про встановлення факту прийняття спадщини особою, що перебувала на утриманні та визнання права власності на майно в порядку спадкування, посилаючись на те, що з січня 1992 року вона проживала без реєстрації зі своєю тіткою ОСОБА_2 в її домогосподарстві в АДРЕСА_1 .

Позивач вказала, що вона на той час досягла пенсійного віку, але пенсію фактично не отримувала, тому що в зв`язку з економічною кризою жителям сільської місцевості пенсії не виплачували по 6 - 8 місяців. Особистого житла не мала, а її тітка вела господарство, і з цього мала дохід, тому позивачка проживала в домі тітки, допомагала їй та фактично перебувала у неї на утриманні на протязі п`яти років.

Окрім домоволодіння, ОСОБА_2 мала право на земельну частку (пай) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів, на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області. Позивач вказала, що оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) знаходиться в міському управлінні у Кременчуцькому районі та м. м. Кременчуці, Горішніх Плавнях Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Державний акт на право власності на земельний пай ОСОБА_2 отримати не встигла в зв`язку зі смертю. ОСОБА_1 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її тітка ОСОБА_2 померла, проте позивачка продовжувала проживати в її домі, користувалася предметами домашнього вжитку, земельною ділянкою, тобто вступила в користування та управління спадковим майном, та фактично прийняла спадщину. Проте, в зв`язку з тим, що позивачці пенсію і далі виплачували нерегулярно, вона була змушена переїхати в місто Кременчук, де мала випадкові заробітки та проживала до 2004 року.

02 вересня 2019 року позивачка звернулась з заявою про оформлення спадкових прав після померлої ОСОБА_2 та за видачею свідоцтва про право власності на це майно до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори, але їй 18 вересня 2019 року державним нотаріусом Гуртовою О.С., в оформленні права власності на майно було відмовлено та винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії по причині відсутності правовстановлюючих документів.

Просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті її тітки ОСОБА_2 , як особи, що перебувала на її утриманні більше одного року та визнати право власності в порядку спадкування на домоволодіння в АДРЕСА_1 та земельну частку (пай) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідно до сертифікату серії ПЛ № 0296824 від 16.10.1997 року виданого на ім`я ОСОБА_2 .

Представник позивача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, про підстави та обставини якого пояснили так, як це викладено в заяві.

Відповідач Новогалещинська селищна рада Козельщинського району Полтавської області в судове засідання свого представника не направила, надала до суду заяву, де позов визнала та просила розглядати справу у відсутність їх представника та винести рішення по суті позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його уповноваженого представника, дослідивши надані матеріали справи і оцінюючи все в сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 263 ЦПК України передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Установлено, що з січня 1992 року ОСОБА_1 проживала без реєстрації з своєю тіткою ОСОБА_2 в її домогосподарстві в АДРЕСА_1 , про що свідчать записи в погосподарській, домовій книгах Бондарівської сільської ради та довідка Новогалещинської селищної ради від 20.08.2019 р. №1890. Позивач жила в домі тітки, допомагала їй та фактично перебувала у неї на утриманні з січня 1992 року по липень 1997 року, тобто на протязі п`яти років. ОСОБА_2 була одинокою та зареєстрована в домоволодінні сама. Окрім домоволодіння, ОСОБА_2 мала право на земельну частку (пай) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів, вартістю 118 377,43 грн. на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідно до сертифікату серії ПЛ № 0296824 виданого Кременчуцькою РДА 16.10.1997 року на ім`я ОСОБА_2 . Оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) знаходиться в міському управлінні у Кременчуцькому районі та м. м. Кременчуці, Горішніх Плавнях Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. Державний акт на право власності на земельний пай ОСОБА_2 отримати не встигла в зв`язку зі смертю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, актовий запис про смерть №10 від 28.04.1997 року, що підтверджується довідкою Новогалещинської селищної ради № 1890 від 20.08.2019 р. Після смерті тітки ОСОБА_1 продовжувала проживати в її домі, користувалася предметами домашнього вжитку, земельною ділянкою, тобто вступила в користування та управління спадковим майном, та фактично прийняла спадщину. ОСОБА_1 була змушена була переїхати в місто Кременчук, де мала випадкові заробітки та проживала до 2004 року.

02 вересня 2019 року позивачка звернулась з заявою про оформлення права в порядку спадкування на домоволодіння, що належало ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , вартістю 26089,00 грн. та земельну частку (пай) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідно до сертифікату серії ПЛ № 0296824 від 16.10.1997 року на неї, ОСОБА_1 , та за видачею свідоцтва про право власності на це майно до Третьої кременчуцької державної нотаріальної контори. 18 вересня 2019 року державним нотаріусом Гуртовою О.С., їй в оформленні права власності на майно було відмовлено та винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 по причині відсутності правовстановлюючих документів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що для здійснення цивільних прав позивача необхідно встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 , як особою, що перебувала на її утриманні більше одного року та визнати право власності в порядку спадкування на домоволодіння в АДРЕСА_1 та земельну частку (пай) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідно до сертифікату серії ПЛ № 0296824 від 16.10.1997 року на ім`я ОСОБА_2 .

Згідно статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом с свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 1 Протоколу до конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до Глави 6 ЦПК України, судом розглядаються справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст.315 ЦПКУ передбачено, що судом можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень про введення в дію Цивільного кодексу України від 1 січня 2004 року, новий Цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки цивільні відносини, що є предметом мого позову, виникли до 1 січня 2004 року, вони повинні регулюватися Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 року.

Згідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з

застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини.

Відповідно до ст.531 ЦК УРСР, до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні зі спадкоємцями тієї черги, що закликається до спадкоємства.

Стаття 549 ЦК УРСР передбачає, що про прийняття спадщини спадкоємцем свідчать наступні дії: …якщо він фактично вступив в володіння або управління спадковим майном (п.1 ч.1. статті 549)

Відповідно до абз. 3 п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7. на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР .

На підставі абз. 2 п. 1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України, рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (пункт 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI).

Відповідно до ч.2 ст.5 Земельного кодексу України 1990 року, суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про колективні сільськогосподарські підприємства передбачено, що об`єктами права колективної власності є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові кошти, одержані доходи, майно на них придбане. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності є підприємство, як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства.

Право колективної власності на землю посвідчувалось державними актами за формою, затвердженою згідно з п.2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 8 серпня 1995 року N 720, за яким право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай ).

Земельний пай відповідно до Указів Президента України від 10 листопада 1994 року "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва " та від 8 серпня 1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям " - це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих державою у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства. Право на нього мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних ділянок (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Також пунктом 5 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якою це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Відповідно до Листа вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24/753 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вирішуючи такі спори, судам слід дотримуватися положень статей 524, 548 - 549 ЦК УРСР, ст. 1225 ЦК, положень ЗК в редакції Закону України від 18 грудня 1990 року, статей 22, 23, 30 в редакції Закону України від 13 березня 1992 року, статей 78 - 79, 81, 116, 118, 120, 125, 126 ЗК в редакції Закону України від 25 жовтня 2001 року, іншими підзаконними нормативними актами, які регулюють земельні правовідносини, враховуючи їх чинність на час відкриття спадщини.

Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.

В листі ВССУ «Про судову практику з розгляду цивільних справ в порядку спадкування зазначено: «Щодо визнання особи такою, що прийняла спадщину, судам зокрема, слід враховувати таке. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.»

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховнорго Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення юридичного факту.

Згідно до ст.1216 ЦКУ, спадкуванням є перехід прав і обов`язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи (ст. 1220 ЦКУ). Місцем відкриття спадщини у відповідності до ст.1221 ЦКУ є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ № 21/753/0/4-13 від 16.05.2013 „ Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування", зазначено: «Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку"

Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Проте, згідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди та іншу нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Право власності відповідно до згаданих нормативних актів, залежало лише від законності набуття такого права. Більш того, інструкція про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР передбачала реєстрацію будинків і домоволодінь у межах міст і селищ( п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах ( п.20 Інструкції). Тобто, відповідно до вказаних нормативних актів записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади ( публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Крім того, відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Керуючись ст.ст.3, 15, 16, 392, 1216, 1218, 1268 ЦК України, ст.ст. 76, 258-259, 263-265, 273, 352 ЦПК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.08 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Новогалещинської селищної ради Козельщинського району Полтавської області про встановлення факту прийняття спадщини особою, що перебувала на утриманні та визнання права власності на майно в порядку спадкування - задовольнити.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 як особою, що перебувала на її утриманні більше одного року до дня смерті спадкодавця.

Визнати право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування на домоволодіння в АДРЕСА_1 та земельну частку (пай) розміром 4,40 умовних кадастрових гектарів на території Бондарівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області відповідно до сертифікату серії ПЛ № 0296824 виданого Кременчуцькою державною адміністрацією 16.10.1997 року на ім`я ОСОБА_2 .

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду через Кременчуцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяО. О. Колотієвський