Постанова

Іменем України

28 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 289/1122/16

провадження № 61-27030св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: Радомишльська міська рада Житомирської області, виконавчий комітет Радомишльської міської ради Житомирської області, ОСОБА_3 ,

треті особи: відділ Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області, Житомирська регіональна філія «Центр ДЗК», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Сіренко Н. С. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів Широкової Л. В., Борисюка Р. М., Галацевич О. М.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Радомишльської міської ради Житомирської області (далі - Радомишльска міська рада), виконавчого комітету Радомишльської міської ради Житомирської області (далі - виконавчий комітет Радомишльської міської ради), ОСОБА_3 , треті особи: відділ Держгеокадастру у Радомишльському районі Житомирської області, Житомирська регіональна філія «Центр ДЗК», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просили скасувати пункт 4 рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 10 вересня 1991 року № 180 в частині виділення додатково ОСОБА_3 0,04 га з вільного міськземфонду до домоволодіння по АДРЕСА_1 та передачі у користування

ОСОБА_3 за цією адресою земельної ділянки площею 1000 кв. м.

Позов мотивовано тим, що Радомишльською міською радою при прийнятті оскаржуваного рішення були порушені вимоги чинного земельного законодавства при передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,04 га по АДРЕСА_1 , оскільки вільної земельної ділянки за вказаною адресою з вільного міськземфонду не існувало, фактично земельна ділянка була виділена за рахунок частини земельних ділянок позивачів, що порушує їх права та інтереси як власників земельних ділянок та є підставою для скасування вказаного рішення органу місцевого самоврядування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 25 січня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування від 10 вересня 1991 року, порушено право власності позивачів на спірну земельну ділянку, оскільки земельна ділянка площею 0,04 га, яка була виділена додатково ОСОБА_3 з вільного міськземфонду до домоволодіння по АДРЕСА_1 в приватній власності ОСОБА_2 , проте з позовом за захистом порушеного права позивачі звернулися у липні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові з цих підстав. Матеріалами безперечно встановлено, що про існування спірного рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 10 вересня 1991 року № 180 позивачам було відомо ще у 2011 році, поважних причин пропуску позовної давності останніми не наведено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з передачею справи на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про пропуск позивачами строку позовної давності, оскільки право на оскарження рішення Радомишльської міської ради від 10 вересня 1991 року № 180 виникло лише після витребування належним чином завіреної його копії.

ОСОБА_2 про зазначене рішення від 10 вересня 1991 року № 180 дізнався після витребування належним чином завіреної його копії з Державного архіву Житомирської області. Належним чином завірена копія спірного рішення була витребувана за запитом адвоката Мірошниченка В. М. у 2016 році, тому строки на оскарження даного рішення не пропущені.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову за спливом позовної давності, припустився помилки, оскільки участині другій статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

На дату пред`явлення першого позову у цивільній справі № 2-18/2011 і на дату набрання чинності рішення Радомишльського районного суду від 07 листопада 2011 року, на які посилався суд першої інстанції, був чинним пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, яким передбачалось, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконними правового акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Відмовляючи у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності суди мали виходити з обґрунтованості позову, разом з тим, фактів обґрунтованості позовних вимог судами не досліджувалось.

Судами не враховано, що Радомишльською міською радою не приймалось жодного рішення щодо передання землі у власність ОСОБА_3 .

У касаційній скарзі, на підтвердження незаконності оспорюваного у цій справі рішення органу місцевого самоврядування від 10 вересня 1991 року, заявник посилається на обставини, якими обґрунтовувався позов.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_3 заперечує проти доводів позивача та просить залишити ухвалені у справі рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК Українипозовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, зокрема на підставі оцінки змісту наданих позивачами рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2011 року та висновку експерта № 295 від 20 травня 2011 року, із змісту яких вбачається про обізнаність позивачів про існування рішення №180 саме від 10 вересня 1991 року, судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановлено, що про існування спірного рішення виконавчого комітету Радомишльської міської ради від 10 вересня 1991 року № 180 позивачам було відомо ще у 2011 році, тобто про факти, які стали підставою для звернення до суду з даним позовом позивачам було відомо у 2011 році, разом з тим, відповідну позовну заяву подано лише у липні 2016 року, тобто зі спливом майже 5 років та поза межами трьох річного строку позовної давності, встановленого законом.

Оскільки позивачами не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про пропуск строку позовної давності.

Передбачених частиною п`ятою статті 267 ЦК України підставдля поновлення пропущеного строку судами не встановлено.

У зв`язку з наведеним, фактичні обставини у справі, встановлені судами під час її вирішення, підтверджують покладені в основу судових рішень висновки про відсутність підстав для задоволення заявлених у цій справі вимог з огляду на пропуск строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем ОСОБА_3 під час розгляду справи.

При цьому суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідив обставини справи, а також правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, та встановивши обґрунтованість заявлених позовних вимог, відмовив у їх задоволенні за пропуском строку позовної давності.

Аргументи касаційної скарги позивача щодо дотримання строку позовної давності спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив посилання позивачів на пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, за яким позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконними правового акту органу державної влади або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, з огляду на те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20 грудня 2011 року у Цивільному кодексі України - пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено.

За цих же підстав, колегія суддів не приймає до уваги аналогічні доводи, викладені у касаційній скарзі.

Також не знайшли підтвердження доводи касаційної скарги про переривання строку позовної давності.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів і обставин, зокрема, щодо початку перебігу строку позовної давності, який встановлено судами на підставі належної оцінки сукупності зібраних у справі доказів.

З урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними аргументам апеляційної скарги, яким суд дав належну оцінку та достатньо аргументував свої висновки, Верховний Суд не вбачає підстав повторно вдаватися до їх аналізу і відповідати на ті самі доводи заявника.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська