КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2019 року

м. Київ

справа №752/9423/15-ц

провадження № 22-ц/824/11030/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.,

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю помічника судді, який за дорученням головуючого судді здійснює повноваження секретаря судового засідання - Виноградової А.І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - Курочкіна Олександра Олександровича

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016року у складі судді Новака А.В.

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 рокупредставник ПАТ «Універсал Банк» - Соколовська Я.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»,та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 014-2900/756-0707, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 66 000,00 швейцарських франків, строком до 10 грудня 2024 року, зі сплатою 8,95 % річних.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 014/2900/756-0707-Р/1, згідно з яким остання зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором. У випадку невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 несуть відповідальність перед банком як солідарні боржники.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 28 квітня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 53 327,31 швейцарських франків, що еквівалентно 1 190 798,83 грн.

З урахуванням викладеного, заявник просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ПАТ «Універсал Банк» кредитну заборгованість у розмірі 53 327,31 швейцарських франків, що еквівалентно 1 190 798,83 грн.

11 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати поруку за договором, укладеним між нею та ПАТ «Універсал Банк», припиненою, посилаючись на те, що зобов`язання за кредитним договором було змінено без її згоди, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» та зустрічного позову ОСОБА_2

Не погоджуючись з указаним рішенням, 09 вересня 2016 року представник позивача звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, вирішити питання судових витрат, оскільки вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції стороною позивача надано меморіальний ордер 0142900CHF000026 від 17 грудня 2007 року, виписку по рахунку відповідача від 17 грудня 2007 року, а також повну виписку по рахунку ОСОБА_1 , яка відображає рух коштів по його рахунку.

Звертає увагу на те, що під час розгляду справи представником ОСОБА_1 підтверджувався факт отримання останнім кредитних коштів.

Окрім того, в матеріалах справи містяться надані стороною позивача копії заяв ОСОБА_1 , в яких останній особисто зазначає про факт отримання ним кредиту у швейцарських франках з процентною ставкою 8,95% річних.

11 січня 2017 року до апеляційного суду представником ОСОБА_1 було подано заперечення на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу представника ПАТ «Універсал Банк» - Курочкіна О.О. задоволено частково, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року в частині вирішення основного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2017 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позов банку до відповідача про дострокове повернення кредиту є передчасним, не взявши до уваги того, що право банку вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі настає у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, розрахунок заборгованості апеляційним судом належним чином не досліджений, висновки щодо відсутності заборгованості за кредитним договором за усіма її складовими не зроблені.

Зауважено на тому, що апеляційний суд достовірно не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірив періоду за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами.

Окрім того, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував, що кредитор має право вибору звернення з вимогою до боржника і поручителя чи до будь-кого з них окремо, та не встановив чи існують підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України для припинення поруки, що виникла на підставі договору поруки № 014/2900/756-0707-Р/1, із урахуванням дострокової вимоги від 25 листопада 2014 року.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідачі у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства.

02 вересня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника відповідачів ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у черговій відпустці.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, представник відповідачів ОСОБА_3 повторно заявляє клопотання про відкладення розгляду справи, при цьому не наводячи обґрунтованих причин неможливості з`явитися в судове засідання самих відповідачів, які до того ж не позбавлені можливості скористуватися послугами іншого адвоката. З огляду на викладені обставини, дії відповідачів та їхнього представника у порушення норм цивільного процесуального закону призводять до затягування та, як наслідок, порушення строку розгляду справи.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та особисто ОСОБА_2 27 серпня 2019 року та 29 серпня 2019 року ознайомились з матеріалами справи, на підтвердження чого у справі містяться відповідні розписки (а.с. 117, 118). Отже, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 січня 2017 в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» про стягнення заборгованості, яке, в свою чергу, скасовано Верховним Судом та передано справу на новий розгляд до апеляційного суду. Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, а тому в останнього не виникло обов`язку нести відповідальність за спірним кредитним договором.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 17 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №014-2900/756-0707, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 66 000,00 швейцарських франків, строком до 10 грудня 2024 року, зі сплатою 8,95 % річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за указаним договором 17 грудня 2007 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 014-2900/756-0707-Р/1, відповідно до умов якого остання зобов`язалась відповідати перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 17 грудня 2007 року № 014-2900/756-0707-Р/1.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Універсал Банк» посилалось на те, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору станом на 28 квітня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 53 327,31 швейцарських франків, що еквівалентно 1 190 798,83 грн., з яких: 2 358,03 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом, 50 733,43 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту, 235,85 швейцарських франків - підвищені відсотки.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Задля належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У статті 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Банк зобов`язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам (частина друга статті 1067 ЦК України).

Як зазначалося вище, 17 грудня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір №014-2900/756-0707, на підставі якого ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 66 000 швейцарських франків, строком до 10 грудня 2024 року.

Відповідно до пункту 2.1 кредитного договору сторони погодили, що зобов`язання кредитора надати кредит виникає з моменту виконання усіх та кожної з наведених умов, а саме: укладення на забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором відповідних договорів згідно з пунктом 3.1-3.2 цього договору; виконання всіх умов щодо страхування згідно з пунктом 3.3 цього договору; відкриття позичальником поточного рахунку № НОМЕР_1 (НОМЕР_1) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, визначені кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується, зокрема, виписками з особового рахунку відповідача.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності, який в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст. 41 Закону України «Про Національний банк України» та ч. ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Пунктами 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003 року (надалі - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками. Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку. Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Згідно з п.п. 5.6., 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

З аналізу вищевказаного Положення випливає, що виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій, а тому виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , надані банком, є належним доказом видачі та руху коштів по особовому рахунку останнього.

Таким чином, виходячи з наведених норм законодавства, колегія уважає висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів помилковим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи.

Із наданого банком розрахунку заборгованості відповідача станом на 17 серпня 2016 року вбачається, що прострочена заборгованість за відсотками почала утворюватися із серпня 2008 року, а прострочена заборгованість за кредитом - із квітня 2014 року.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Пунктом 5.2.5 кредитного договору передбачено, що відповідно до статей 525 та 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, указаних нижче (зокрема, прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад 2 місяців) та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що 25 листопада 2014 року позивач надіслав відповідачам вимогу про дострокове погашення кредиту, яка не була останніми виконана.

Таким чином, звернувшись із вимогою про дострокове виконання основного зобов`язання, банк реалізував своє право на пред`явлення вимоги в порядку частини другої статті 1050 ЦК України та змінив строк виконання в повному обсязі кредитного зобов`язання відповідача, а отже, у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, після чого позивач не вправі здійснювати нарахування процентів та пені.

Строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором відповідно до вимоги про дострокове погашення заборгованості, з урахуванням пункту 5.2.5 кредитного договору було змінено та він становив 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаної вимоги позичальнику, яка направлена банком 25 листопада 2014 року.

Отже, строком виконання зобов`язання є 26 грудня 2014 року, тому і право позивача нараховувати відсотки існувало лише до 26 грудня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.1 та 1.1.1 кредитного договору сторони погодили розмір процентів за користування кредитом на рівні 8,95% річних в порядку, на умовах та у строки, визначені договором, а також визначили, що за користування коштами понад вставлений строк (або термін погашення) нараховується процентна ставка у розмірі 26,85% річних, яка застосовується до всієї простроченої суми основного боргу позичальника.

Таким чином, ураховуючи викладене, зважаючи на строк виконання зобов`язання та взявши до уваги розрахунок позивача, колегія доходить висновку, що заборгованість за кредитним договором становить 52 361,41 швейцарських франків, яка складається з 1 627,98 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом, 50 733,43 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту, 235,85 швейцарських франків - підвищені відсотки.

Відповідачі, заперечуючи проти наданого банком розрахунку, свого не надали, також як і не навели обґрунтованих та підтверджених доказами доводів на його спростування.

Банк звернувся до суду з позовом до двох відповідачів: позичальника - ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 .

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Договір поруки має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

Згідно із частиною четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб`єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов`язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 2523/1543/2012-ц.

З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку (Висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 13 червня 2018 року у справі №408/8040/12).

Ураховуючи наведене, можна дійти висновку, що у разі реалізації кредитором свого права вимоги на дострокове повернення кредиту відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України строк звернення кредитора до суду з вимогами до поручителя повинен обраховуватись з моменту настання строку дострокового повернення кредиту.

Відповідно до пункту 4.2 порука припиняється із припиненням всіх зобов`язань боржника за основним договором, що забезпечується такою порукою.

Таким чином, зважаючи на норму статті 559 ЦК України, беручі до уваги дострокову вимогу від 25 листопада 2014 року, пред`явлену поручителю, колегія суддів доходить висновку, що строк дії поруки - шість місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, а саме, до 27 червня 2015 року.

Отже, звертаючись до суду з позовом 28 травня 2015 року, банк діяв в межах строку чинності поруки.

Відповідно до пункту 1.4 указаного договору відповідальність поручителя та боржника є солідарною.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Пунктом 1.1 договору поруки передбачено, що поручитель зобов`язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №014-2900/756-0707 від 17 грудня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

Як убачається з матеріалів справи, укладений договір поруки підписаний особисто ОСОБА_2 , що останньою не заперечується та свідчить про те, що вона ознайомлена з умовами договору, зокрема, про суму отриманих у кредит коштів, та про відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Так, пунктом 5.1 договору поруки визначено, що поручитель підтверджує, що повністю розуміє всі умови цього договору та основного договору, свої права а обов`язки за цими договорами і погоджується з ними.

Виходячи з викладеного та зважаючи на солідарну відповідальність обох відповідачів за невиконання умов кредитного договору, колегія доходить висновку, що вимоги про солідарне стягнення заборгованості є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на зазначене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, наведених норм права не врахував, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, залишив поза увагою наявність в матеріалах справи виписки з особового рахунку ОСОБА_1 , яка є первинним бухгалтерським документом та належним підтвердженням отримання кредитних коштів відповідачем, що призвело до неправильного вирішення справи та ухвалення рішення, яке не відповідає вимогами статті 263 ЦПК України.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення визначені статтею 376 ЦПК України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За змістом частини першої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» підлягає стягненню солідарно судовий збір за подання позовної заяви в сумі 3 580,92 грн. та апеляційної скарги у розмірі 3 939,01 грн., тобто по 3 759,96 грн. з кожного.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» - Курочкіна Олександра Олександровича - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 серпня 2016 року в частині вирішення первісного позову - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 52 361,41 швейцарських франків, яка складається з 1 627,98 швейцарських франків - прострочена заборгованість за кредитом, 50 733,43 швейцарських франків - сума дострокового стягнення кредиту, 235,85 швейцарських франків - підвищені відсотки.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» 7 519,93 грн. судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в рівних частинах, по 3 759,96 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 вересня 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай