Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.08.2019 Справа №607/19902/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Братасюка В.М.

присяжних І.З.Лебідя, Т.Я. Веселович

секретаря судового засідання Созанської Т.І.

за участі прокурора Соболь О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за заявою представника - лікаря - психіатра Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник, представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради звернувся до суду з заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 , 1956 р.н. жительки с. Москалівка Лановецького району Тернопільської області до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування .

В обґрунтування заяви посилається на ту обставину, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона є безпорадною, немає фізичної можливості до самостійного задоволення основних життєвих потреб, й цей стан може поглибитися у разі ненадання їй психіатричної допомоги шляхом госпіталізації для лікування в закритому психіатричному стаціонарі.

У судовому засіданні представник заявника підтримав доводи, які викладені в заяві, просив їх задовольнити. Зазначив, що в матеріалах справи є достатньо доказів - лікарський висновок, що свідчать про необхідність госпіталізацію ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування.

Прокурор в судовому засіданні щодо задоволення заяви заперечив.

Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, прокурора, дослідивши матеріали справи, встанови наступні обставини.

У судовому засіданні з`ясовано, що 21.08.2019 року о 14.20 год в приймальне відділення Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради поступила ОСОБА_1 , 1956 р.н. жителька с. Москалівка Лановецького району Тернопільської області; оглянута лікарем психіатром та направлена в 6 психіатричне відділення.

У висновку комісії лікарів психіатрів описано, що ОСОБА_1 має вищу освіту, мати двох дітей, живе з чоловіком і дочкою. Страждає на гіпертонічну хворобу ІІ ступеня, впродовж останніх 3 років забувається, йде з дому, не може сама повернутися, ховає домашні речі, неохайна, не слідкує за собою, погано спить.

Визначено наступний її психічний стан: контакт формальний, увага не стійка, дезорієнтована, не називає свої паспортні дані, не орієнтується в оточуючому часі. Не тримає дистанції, посміхається, емоційно благодушна.

Комісією лікарів психіатрів визначено діагноз пацієнта судинна деменція.

З приводу доведеності заявником необхідності надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 , 1956 р.н. жительки с. Москалівка Лановецького району Тернопільської області до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування.

Відповідно до ст. 14 Закону України Про психіатричну допомогу особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст.. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У 2006 році ВРУ прийнято Закон «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст..17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права.

Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення ввід 18.12.2008 року «Савіни проти України»).

Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоров`я людини, медичне втручання, («Гласс проти Сполученого Королівства» від 09.03.2004 року), вільне розпорядження своїм тілом («Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства» від 11.07.2006 року).

А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 , 1956 р.н. жительки с. Москалівка Лановецького району Тернопільської області до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції.

В судовому засіданні лікар психіатр та донька ОСОБА_1 суд пояснили, що є підстави для обґрунтованого припущення про наявність у ОСОБА_1 тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона є безпорадною, немає фізичної можливості до самостійного задоволення основних життєвих потреб.

Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоров`я. шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи.

Представник заявника наполягає на надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію ОСОБА_1 , 1956 р.н. жительки с. Москалівка Лановецького району Тернопільської області до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування, оскільки державою не створені умови надання закладом психіатричної допомоги ТОККПНЛ примусово в амбулаторному порядку, й на запитання головуючого судді не зміг пояснити в чому саме курс примусового лікування ОСОБА_1 в амбулаторних умовах відрізнятиметься від курсу лікування на психіатричному стаціонарі.

(!0 Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обов`язок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують.

А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника необхідності поміщення ОСОБА_1 сам на стаціонарне лікування, і в чому курс стаціонарного лікування відрізнятиметься від лабораторного - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку потенційно цілком достатнім могло б бути надання особі психіатричної допомоги, навіть за необхідності в примусовому порядку, однак амбулаторно, в домашніх умовах в зоні створеного ОСОБА_1 життєвого комфорту.

Однак, оскільки суд розглядає заяви виключного в межах заявлених вимог й відсутнє звернення лікаря психіатра про надання особі примусової психіатричної допомоги в амбулаторному порядку, вирішувати дане питання з власної ініціативи суд не вправі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 - 215, 218, 223, 279, 282, 294, 296 ЦПК України, Законом України "Про психіатричну допомогу", суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом госпіталізації ОСОБА_1 , 1956 р.н. жительки с. Москалівка Лановецького району Тернопільської області, до Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради для стаціонарного лікування - відмовити .

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня його проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Головуючий суддя В.М. Братасюк

Присяжні І.З.Лебідь

Т.Я. Веселович