Провадження № 2/369/1143/19
РІШЕННЯ

Іменем України

13.11.2019 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі

головуючої судді Ковальчук Л.М.,

при секретарі Заїка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування внаслідок фіктивності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування внаслідок фіктивності, посилаючись на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2013 року по справі № 2-3979/12 було вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 10 999 231,17 грн. та судові витрати.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.10.2013 року рішення Печерського районного суд м. Києва від 06.08.2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013 року по справі № 6-45395св13 було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , рішення першої та апеляційної інстанції були скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами останнього розгляду справи було ухвалено рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2016 року по справі № 757/2129/14-ц та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11 153 421,02 грн. та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12.10.2016 року та постановою Верховного Суду від 06.06.2018 року рішення Печерського районного суд м. Києва від 27.04.2016 року залишено без змін.

Постановою головного державного виконавця Григорян О.Г. від 27.12.2016 року було відкрито виконавче провадження № 53196402 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11 153 421,02 грн. та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року, яке було залишено в силі ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2012 року, визнано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташовану у АДРЕСА_1 .

Проте, згідно Інформаційної довідки № 82354602 від 14.03.2017 року за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відсутнє право власності на вказане нерухоме майно.

Разом з тим, згідно Інформаційної довідки № 133367268 від 06.08.2018 року за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) наявне право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташовану у АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності договір дарування, серія та номер 2239, виданий 27.12.2013, видавник ПНКМНО ОСОБА_4 Є.

ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_2 згідно свідоцтва про шлюб від 26.05.2010 року, серія НОМЕР_3 .

Вважаючи, що дії сторін договору дарування від 27.12.2013 року спрямовані на фіктивний безоплатний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , то укладений договір дарування від 27.12.2031 року має бути визнаний недійсним внаслідок його фіктивності.

На підставі ст.ст. 202, 203, 234, 236, 717 Цивільного кодексу України позивач звернулась до суду із вказаним позовом.

У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

У судове засідання представник відповідача ОСОБА_2 не з`явився, в судових засіданнях проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд відхиляє клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, оскільки представник відповідача надав суду свої пояснення, матеріали справи містять всі докази, які подані сторонами, справа призначена судом до розгляду по суті, що в сукупності дає можливість суду прийняти обґрунтоване, об`єктивне, законне та справедливе рішення.

У судове засідання відповідач ОСОБА_3 не з`явилася, повідомлялась належним чином про розгляд справи, причини неявки не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26.04.2007 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1224 га, розташовану на території села Гореничі АДРЕСА_1 , надану для будівництва та обслуговування жилого будинку. Земельна ділянка складається з ріллі 0,1224 га. Кадастровий номер земельної ділянки :01:008:0046, який зареєстровано в реєстрі за № 291, посвідченого приватним нотаріусом Михальченко М.М.

В п. 13 цього Договору вказано, що право власності на вказану земельну ділянку у покупця виникає після одержання Державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації.

Договір зареєстровано за № 2590 від 10.10.07 року в сільським головою Гореницької сільської ради А.А. Гуленко.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 697122 від 11.03.2010 року право власності видано ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1224 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: :01:008:0046.

Підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26.04.2007 року № 291.

14.05.2012 року Печерським районним судом м. Києва проголошено рішення по справі № 2-425/2011 р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Позняки-Жид-Буд» про поділ подружнього майна, яким, зокрема серед іншого, визнано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташовану у АДРЕСА_1 .

10.10.2012 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу по справі № 22-ц/2690/11176/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Позняки-Жид-Буд» про поділ подружнього майна, якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Печерського районного суд м. Києва від 14.05.2012 року залишено без змін.

04.12.2013 року Печерським районним судом м. Києва винесено ухвалу по справі № 757/26288/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «Позняки-Жид-Буд» про поділ подружнього майна, якою виправлено допущені в резолютивній частині рішення від 14.05.2012 року описки, зазначивши, що поділити спільне майно подружжя, визнавши право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,1224 га, кадастровий номер 322482001:01:008:0047, розташовану у АДРЕСА_1 ; визнавши прав власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташовану у АДРЕСА_1 .

06.08.2013 року Печерським районним судом м. Києва проголошено рішення по справі № 2-3979/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, яким визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках відкритих у ВАТ «Родовід Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк»; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 10 999 231,17 грн.

08.10.2013 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу по справі № 2-3979/12, апеляційне провадження № 22-ц-796/12598/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Печерського районного суд м. Києва від 06.08.2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013 року по справі № 6-45395св13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06.08.2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08.10.2013 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

29.04.2014 року Печерським районним судом м. Києва проголошено рішення по справі № 757/2129/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 11 153 421 грн. як частку у спільній сумісній власності подружжя.

09.09.2014 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу по справі № 22-7704 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, якою апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відхилено, а рішення Печерського районного суд м. Києва від 29.04.2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.12.2014 року по справі № 6-36155св14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29.04.2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09.09.2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

30.05.2016 року Печерським районним судом м. Києва проголошено рішення по справі № 757/2129/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, яким визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на грошові кошти, що були розміщені ОСОБА_2 на депозитних рахунках відкритих у ВАТ «Родовід Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Кредитпромбанк»; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11 153 421,02 грн. та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.

Ухвалою від 01.07.2016 року виправлено дату ухвалення рішення, а саме писати вірно 27.04.2016 року.

12.10.2016 року Апеляційним судом м. Києва винесено ухвалу по справі № 757/2129/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, якою апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відхилено, а рішення Печерського районного суд м. Києва від 27.04.2016 року залишено без змін.

06.06.2018 року Верховний Суд виніс постанову по справі № 757/2129/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, якою касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 27.04.2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12.10.2016 року залишено без змін.

27.12.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 53196402 за виконавчим листом № 757/2129/14-ц від 11.11.2016 року Печерського районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 1/2 частку у спільному майні, що складає 11 153 421,02 грн. та судові витрати в розмірі 3 441,00 грн.

06.08.2018 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у м. Києві Григорян О.Г. винесено постанову про поновлення виконавчих дій ВП № 53196402.

24.02.2012 року Солом`янським районним судом м. Києва проголошено рішення по справі № 2-О-64/12 за заявою ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, яким встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без шлюбу з жовтня 2005 року по 26.06.2010 року.

26.06.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб у Відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві (прізвище після шлюбу чоловіка ОСОБА_6 , дружини ОСОБА_7 ).

27.12.2013 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) було укладено Договір дарування земельної ділянки, предметом якого вказано, що дарувальник передає у власність обдаровуваній, а обдаровувана приймає в дар нерухоме майно, яким є земельна ділянка, площею 0,1224 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

АДРЕСА_2 п. 1.1. цього Договору також вказано, що цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: :01:008:0046.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу № 15582280 від 27.12.2013 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,1224 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки: :01:008:0046.

Згідно Інформаційної довідки № 82354602 від 14.03.2017 року за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) відсутнє право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташовану у АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційної довідки № 133367268 від 06.08.2018 року за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) наявне право власності на нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташовану у АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності договір дарування, серія та номер 2239, виданий 27.12.2013, видавник ПНКМНО ОСОБА_8 К ОСОБА_9 .

Позивач вважає, що дії сторін договору дарування від 27.12.2013 року спрямовані на фіктивний безоплатний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , то укладений договір дарування від 27.12.2031 року має бути визнаний недійсним внаслідок його фіктивності.

Також посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладений в постанові № 6-1873цс16 від 19.10.2016 року.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За ст. 203 Цивільного кодексу України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним..

Згідно ст. 234 Цивільного кодексу України Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Змістом ст. 216 Цивільного кодексу України Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

За ст. 717 Цивільного кодексу України За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

В ст. 718 Цивільного кодексу України вказано, що Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ст. 719 Цивільного кодексу України Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц вказано, що:

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах зазначає таке.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 Цивільного кодексу України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків.

Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та оцінивши дійсні обставини справи, суд вбачає підстави для задоволення позову, оскільки станом на момент вчинення правочину (договору дарування) відповідачі знали або могли знати про існуюче рішення щодо стягнення боргу на користь позивача, та могли передбачити негативні наслідки у зв`язку із цим, однак, маючи на меті приховування нерухомого майна здійснили дії щодо укладання правочину та переходу права власності на нерухоме майно до близького родича, що свою чергу є підставою для визнання договору дарування від 27.12.2013 року недійсним внаслідок його фіктивності.

Відповідно до ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи обставини справи, дії, які необхідно зробити для захисту прав позивача, поведінку сторін під час справи, складність справи, необхідний час для надання відповідних послуг адвокатом, обсягом робіт, значенням справи для сторін, суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню порівну на користь позивача понесені витрати на судовий збір в розмірі 704,80 грн. та понесені витрати на послуги адвоката в розмірі 1000 грн..

При цьому, суд зазначає, що у відповідності до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Керуючись ст.ст. 16, 202, 203, 216, 234, 236, 717, 718, 719 Цивільного кодексу України, правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 03.07.2019 року по справі № 369/11268/16-ц,ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним внаслідок фіктивності договір дарування земельної ділянки, площею 0,1224 га, кадастровий номер :01:008:0046, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 27.12.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є., № реєстру 2239.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352,40 грн. та витрати на послуги адвоката у розмірі 500,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352, 40 грн. та витрати на послуги адвоката у розмірі 500,00 грн.

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_5 .

Повне рішення суду складено 04 грудня 2019 року.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Ковальчук Л.М.