ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року

м.Суми

Справа №592/5636/16-ц

Номер провадження 22-ц/816/4/19

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенко В. І. , Левченко Т. А.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Державна архітектурно-будівельна інспекція України,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 жовтня 2017 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухвалене у м. Суми,

в с т а н о в и в:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому після уточнення, просила зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною їй власністю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, що їй належить, звільнивши її від належних ОСОБА_2 будівельних матеріалів, а також здійснення демонтування та відновлення огорожі (паркану) у визначених державними актами на право власності сторін межах з врахуванням вимог нормативно-правових актів України, знесення об'єктів, самочинно побудованих ОСОБА_2 (у тому числі гаражу) за адресою: АДРЕСА_1, а також просила стягнути понесені витрати в сумі 1504,62 грн на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріпленню їх межовими знаками на місцевості.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0644 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач є власником сусідньої земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. З метою збільшення площі свого домоволодіння відповідач самовільно демонтувала паркан, який розділяв їх земельні ділянки, та без її дозволу прямо під її вікнами розміщувала свої речі, неодноразово знищувала межові знаки, тому вона була змушена декілька разів замовляти землевпорядні роботи по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріпленню їх межовими знаками на місцевості. Крім того, відповідач зайняла частину її земельної ділянки, на якій без належного узгодження розмістила свої будівельні матеріали, металеву огорожу, пошкодивши відмостку її будинку, витоптавши частину городу. Без проектної документації, відповідних дозволів з численними порушеннями протипожежних, будівельних норм і правил поряд з належним їй житловим будинком самочинно почала будувати гараж. Внаслідок протиправних дій відповідача вона не може вільно користуватися своєю власністю, її земельна ділянка була зменшена на 0,0005 га.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить ОСОБА_1, звільнивши її від належних ОСОБА_2 будівельних матеріалів, а також шляхом здійснення демонтування та відновлення огорожі (паркану) у визначених державними актами на право власності сторін межах, а також шляхом знесення об'єктів, самочинно побудованих ОСОБА_2, (у т.ч. гаражу) за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 1504,62 грн на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріплення їх межовими знаками на місцевості.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1102,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення не ґрунтується на документальному підтвердженні зроблених висновків. Належними доказами не доведено, що вона самовільно демонтувала (знесла) паркан, який раніше розділяв їх з позивачем земельні ділянки. Вказує, що паркан був зламаний ОСОБА_3 та ОСОБА_1, через що вона змушена звернутися до правоохоронних органів. Окрім того, жодного факту знищення нею межових знаків не встановлено, самовільно збудованого гаражу взагалі не існує, що вбачається з технічного паспорту. При ухваленні рішення судом не прийнято до уваги невідповідність даних в документах, наданих позивачем. Також матеріали справи не містять доказів отримання чи відмови в отриманні нею листів від 15 березня 2014 року та від 31 серпня 2015 року, що ставить під сумнів твердження позивача про небажання відповідача відновлювати межі земельних ділянок в натурі та закріплювати їх межовими знаками на місцевості.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем та третьою особою не направлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача - ОСОБА_4, адвоката ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, представників позивача - адвоката ОСОБА_6, адвоката ОСОБА_7, ОСОБА_3, які заперечували проти доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0,0644 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за вказаною адресою (т. 1, а.с. 6, 68).

Відповідачу ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок та суміжної земельна ділянка площею 0,0806 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 185-187).

15 березня 2014 року позивач направила на адресу відповідача лист з повідомленням, в якому запропонувала для відновлення меж земельних ділянок в натурі та закріплення їх межовими знаками на місцевості спільно звернутися до суб'єкта, який має ліцензії на проведення робіт із землеустрою (т. 1, а.с. 54).

Згідно з актом про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 17 квітня 2014 року, було проведено погодження та встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) межі земельної ділянки, наданої ОСОБА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 55). Як вбачається з вказаного акту, суміжний землекористувач земельної ділянки по НОМЕР_3 не з'явився.

31 серпня 2015 року ОСОБА_1 направила на адресу ОСОБА_2 листа, в якому зазначила, що на даний час відповідачем неправомірно здійснено самозахват частини її земельної ділянки, на якій проведено самочинне будівництво і в черговий раз знищені межові знаки, а тому повідомляє, що 09 вересня 2015 року землевпорядна організація в присутності свідків, контролюючих та правоохоронних органів проведе роботи з відновлення меж земельних ділянок в натурі та закріплення їх межовими знаками на місцевості (т. 1, а.с. 89-90).

Згідно з листом Державної інспекції сільського господарства в Сумській області від 30 вересня 2015 року, ОСОБА_1 було повідомлено про те, що державними інспекторами Держсільгоспінспекції у Сумській області прийнято участь під час відновлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. З наданих ОСОБА_1 документів з боку суміжного землекористувача по НОМЕР_3 вбачаються порушення вимог земельного законодавства в частині самовільного зайняття частини земельної ділянки позивача площею 0,0005 га шляхом встановлення паркану, що є порушенням вимог ст. 125 Земельного кодексу України, за що пунктом «б» ст. 211 ЗК України та ст. 53-1 КУпАП передбачена відповідальність. На адресу власника суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 направлено поштою рекомендований лист з повідомленням про виклик для надання пояснень з питань, пов'язаних з порушенням земельного законодавства від 21 вересня 2015 року № 131 (т. 2, а.с. 92).

З листа Інспекції ДАБК у Сумській області від 04 жовтня 2010 року щодо проведення перевірки законності будівельних робіт ОСОБА_2 по НОМЕР_3 в м. Суми убачається, що позаплановою перевіркою встановлено, що на момент перевірки виконувались будівельні роботи по будівництву гаражу. Проектна документація на об'єкт будівництва та повідомлення на початок виконання робіт відсутні. По результатах перевірки складено акт і протокол про адміністративне правопорушення. ОСОБА_2 надано припис про зупинення будівельних робіт та прийняттю мір з узаконення або знесення самочинно збудованого об'єкту (т. 1, а.с. 104).

Відповідно до листа Сумського міського відділу Управління МНС України в Сумській області від 15 червня 2011 року, 14 червня 2011 року, їх представником було здійснено обстеження будівельної площадки домоволодіння АДРЕСА_1. На момент перевірки не можливо визначити, під яке призначення в подальшому буде використовуватись займана під будівництво ділянка, так як виконано біля 30% будівельно-монтажних робіт. В результаті перевірки встановлено, що погодження від органів державного пожежного нагляду на будівництво зазначеної будівлі (споруди) не надавалось, що порушує вимоги ЗУ «Про пожежну безпеку», п. 2.8, п. 4.2.2 Правил пожежної безпеки в Україні, п. 1.1 ДБН В.1.1-7-2002*. Також було встановлено, що не витримано нормативну відстань до сусіднього житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що порушує вимоги п. 3.25*, додаток 3.1, табл. 1 ДБН 360-92** (т. 1, а.с. 106).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено порушення її прав за обставин, вказаних у позовній заяві. Натомість, відповідач жодних доказів суду на спростування доводів позивача не надала.

Проте, повністю з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до п. «г» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно з ч. 3 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Статтею 55 Закону України від 22 травня 2003 року № 858-IV «Про землеустрій» передбачено, що у разі, якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо), межові знаки можуть не встановлюватися. Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України).

Порядок відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначений в Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376.

Розділом ІV зазначеної Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється виконавцем, яким є юридична або фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою, у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів суміжних земельних ділянок або уповноваженої ним (ними) особою.

Відновлення та визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відноситься до робіт з землеустрою та може виконуватись тільки юридичними або фізичними особами, які отримали відповідну ліцензію на проведення таких робіт.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить ОСОБА_1, звільнивши її від належних ОСОБА_2 будівельних матеріалів, а також шляхом здійснення демонтування та відновленням огорожі (паркану) у визначених державними актами на право власності сторін межах, оскільки порушення прав позивача на користування належною їй земельною ділянкою підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 215/1648 від 18 жовтня 2018 року (т. 2, а.с. 115-137).

Відповідно до вказаного висновку експертизи, фактичне землекористування земельними ділянками по АДРЕСА_1 (співвласником якої є ОСОБА_2.) та по АДРЕСА_1 (власником якої є ОСОБА_1.) не відповідає правовстановлюючим документам на ці земельні ділянки, документації із землеустрою на ці земельні ділянки та даним Державного земельного кадастру.

При цьому, згідно з результатами проведеного аналізу встановлено, що має місце невідповідність розташування зовнішніх меж цих земельних ділянок. Невідповідність являє собою наявність перетинів та відступів між ними. Величина невідповідності (перетину/відступу) щодо розташування межі земельної ділянки АДРЕСА_1 (з західної сторони) складає +16 кв м.

Фактичним поділом (фактичною спільною межою) земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1, є паркан, частина якого виконана з сітки «рабиці» на металевих стовпах, частина з листа металопрофілю на металевих стовпах. Поряд з вказаною огорожею, на різній відстані, розташовано три металевих труби пофарбованих у червоний колір. Спільна межа між земельними ділянками не закріплена межовими знаками встановленого зразка.

Розташування трьох металевих труб («труби червоного кольору (межові знаки)»), та огорожі, що фактично розділяє досліджувані земельні ділянки, не відповідає вимогам п. 3.10 «Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», межам досліджуваних земельних ділянок, встановленим Державними актами на право власності на дані земельні ділянки, документаціям із землеустрою на ці земельні ділянки.

Відповідно до вимог п. 3.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками на бажання власника у разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з штучними лінійними спорудами (парканами, огорожами, фасадами будівель) межові знаки не встановлюються.

Дослідженням встановлено, що розташування огорожі, що фактично розділяє дані земельні ділянки не відповідає межам досліджуваних земельних ділянок, встановленими Державними актами на право власності на дані земельні ділянки, тобто вимогам п. 3.10 Інструкції про встановлення» (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, також не відповідає розташуванню двох крайніх металевих труб пофарбованих у червоний колір («труби червоного кольору (межові знаки)»).

Отже, огорожа, яка розділяє земельні ділянки, розташована таким чином, що позивач позбавлена можливості користуватися частиною належної їй земельної ділянки (16 кв м).

Крім того, як вбачається з фотографій, які маються в матеріалах справи, біля паркану з боку земельної ділянки, що належить відповідачу, знаходяться будівельні матеріали.

Виходячи з наведеного, має місце порушення права позивача на вільне користування частиною належної їй земельної ділянки, яке підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю шляхом повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, що належить ОСОБА_1, звільнивши її від належних ОСОБА_2 будівельних матеріалів, а також шляхом здійснення демонтування та відновленням огорожі (паркану) у визначених державними актами на право власності сторін межах.

Стосовно вимог позивача щодо зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю шляхом знесення об'єктів самочинно побудованих відповідачем (у т.ч. гаражу) за адресою: АДРЕСА_1, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до пункту 17 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, з підстав, передбачених статями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК.

Згідно положень пункту 5 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Відповідно до положень ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідачу був виданий припис про перебудову, перенесення або знесення гаражу, але вона відмовились його виконати; що перебудова (перенесення) такої споруди неможливі.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог позивача про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю шляхом знесення об'єктів, самочинно побудованих відповідачем, (у т.ч. гаражу) за адресою: АДРЕСА_1, є передчасним і задоволенню такі вимоги не підлягають.

Щодо вимог позову про стягнення коштів в сумі 1504,62 грн на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріплення їх межовими знаками, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, що на підставі договору № 295 про проведення топографо-геодезичних робіт від 08 квітня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Сумською регіональною філією державним підприємством «Центр державного земельного кадастру», підприємством було виконано роботи із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), на підставі яких було складено акт про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1, на території Сумської міської ради АДРЕСА_1 від 17 квітня 2014 року. За проведення вказаних робіт позивачем було сплачено 552,10 грн (т. 1, а.с. 15-17, 55).

Договір же № 237 від 07 вересня 2015 року про виконання геодезичних робіт, укладений ОСОБА_1 з вказаним підприємством, та за яким позивачем сплачено кошти в сумі 952,52 грн, не стосується проведення робіт з встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), оскільки такі роботи були виконані за договором від 08 квітня 2014 року.

Пунктом 3.16 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками передбачено, що власники земельних ділянок несуть витрати на встановлення суміжних меж у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

Таким чином, вимоги позову ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь коштів в розмірі 1504,62 грн (552,10 грн + 952,52 грн) на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріпленню їх межовими знаками підлягають задоволенню частково, а саме на суму 276,05 грн (552,10 : 2), що становить половину від витрат, понесених позивачем за проведення таких робіт.

Враховуючи вищевикладене, через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю шляхом знесення об'єктів, самочинно побудованих відповідачем, (у т.ч. гаражу) за адресою: АДРЕСА_1, підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні цих позовних вимог, а в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріпленню їх межовими знаками - зміні, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача суми таких витрат в розмірі 276,05 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, пропорційно задоволеної частини позовних вимог та апеляційної скарги з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір в сумі 600 грн за розгляд справи в суді першої інстанції та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - судовий збір в сумі 700 грн за апеляційний перегляд рішення.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 жовтня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 власністю шляхом знесення об'єктів, самочинно побудованих відповідачем, (у т.ч. гаражу) за адресою: АДРЕСА_1 та прийняти постанову про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Змінити рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 жовтня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріпленню їх межовими знаками та в частині розподілу судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти на проведення робіт землевпорядною організацією по відновленню меж земельних ділянок в натурі та закріпленню їх межовими знаками в розмірі 276,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 600 грн за розгляд справи в суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за апеляційний перегляд рішення в сумі 700 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

В.І. Криворотенко

Т.А. Левченко