ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2019 року м. Чернівці

Справа № 718/1491/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар - Тодоряк Г.Д.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, головуючий у І-й інстанції - Мінів О.І.,

ВСТАНОВИВ:

АТ КБ «Приватбанк» у червні 2018 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 27 червня 2007 року між ним та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н. Згідно з умовами даного договору відповідачу надано кредит в розмірі 21 600 грн у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки погашення кредиту, однак свої зобов'язання належним чином не виконав. Просило стягнути з відповідача на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 112 799, 72 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2018 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

На зазначене рішення АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права.

____________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/822/124/19 Доповідач Литвинюк І.М.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції безпідставно застосовано строк позовної давності, оскільки строк позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та доводи відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За змістом ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб); справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (ч. 4 ст. 274 ЦПК), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч.ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення процесуального права, що згідно з п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що 27 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 21 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Строк дії кредитної картки, отриманої відповідачем, був встановлений до грудня 2017 року, що стверджується довідкою про видачу кредитних карток (а.с.68), змістом виписки за картковим рахунком (а.с.52-65).

При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений строк (термін) відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п.п.3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, строк дії картки вказаний на лицьовому боці карти (місяць і рік) і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі - останнім днем місяця, указаного на картці (в полі MONTH) .

Пунктом 3.1. Умов надання банківських послуг, які є складовою кредитного договору, передбачено, що для надання послуг Банк відкриває клієнту картрахунок, видає клієнту карти, їх вид та строк дії визначений в Заяві та в Пам'ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк укладають Договір про надання банківських послуг.

У цій справі сторони погодили, що строк дії договору відповідає строку дії картки. З урахуванням отримання відповідачем нової картки на строк до 31 грудня 2017 року, саме цей строк є строком дії договору.

З наданого банком розрахунку (а.с.4-7), виписки за картковим рахунком (а.с.52-65) вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 20 травня 2018 року у нього виникла заборгованість в розмірі 112 799,72 грн, яка складається з наступного: 4 460,90 грн - заборгованість за кредитом; 98 509.40 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3 981,81 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - штраф (фіксована частина), 5 347,61 грн - штраф (процентна складова).

З огляду на викладене, відповідачем дійсно порушувались умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, правильність нарахування якої має бути перевірена на предмет відповідності норм матеріального права.

Факт порушення умов договору відповідачем не спростовано.

Щодо тверджень відповідача про необхідність застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 19 березня 2014 року в справі № 6-14цс14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Правовий висновок щодо порядку перебігу позовної давності щодо окремих платежів викладено також Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в умовах кредитного договору (у розмірі 7 % від суми заборгованості). Погашення заборгованості по кредитному ліміту провадиться як шляхом внесення коштів на карту, так і шляхом списання коштів із інших рахунків клієнта на підставі договору.

З позовом про стягнення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду 12 червня 2018 року.

Виходячи з позовної давності у три роки, банк має право на стягнення заборгованості за кредитом за черговими платежами, термін сплати яких не минув за період з 12 червня 2015 року до 31 грудня 2017 року - закінчення строку дії договору.

Щодо вимог про стягнення чергових платежів, термін сплати яких сплив до 12 червня 2015 року, то вони задоволенню не підлягають внаслідок спливу позовної давності.

Зі змісту розрахунку заборгованості, виписки з особового рахунку вбачається, що станом на 12 червня 2015 року залишок простроченої заборгованості за тілом кредиту складає 163 грн 65 коп.

Після указаної дати відповідачкою не вчинялися платежі на погашення саме заборгованості за кредитом.

Указана частина кредиту не підлягає стягненню з відповідачки внаслідок спливу позовної давності, заяву про застосування чого подано до суду першої інстанції.

Тому, на часткове задоволення вимог про стягнення заборгованості за кредитом, з відповідачки на користь банку слід стягнути 4 297 грн 25 коп. - частини непогашеного тіла кредиту у межах позовної давності (з розрахунку: 4 460.90-163,65).

Відповідачкою на заперечення позовних вимог не наведено інших доказів та розрахунків погашення тіла кредиту.

Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за відсотками, то вони також підлягають задоволенню частково.

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідачка зобов'язань з погашення кредиту та відсотків не виконала, у зв'язку із чим станом на 20 травня 2018 року утворилася заборгованість у розмірі 102 970,30 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4 460,90 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 98 509,40 грн. за період з 01 липня 2007 року по 20 травня 2018 року.

Щодо нарахування позивачем заборгованості за відсотками за період з 01 липня 2007 року по 20 травня 2018 року, слід враховувати наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України.

Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати відсотки за кредитом, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за період з 01 січня 2018 року до 20 травня 2018 року задоволенню не підлягають.

Як зазначено вище, вимоги про стягнення частини заборгованості за кредитом за період до 12 червня 2015 року у розмірі 163,65 грн банком заявлено після спливу позовної давності, а відповідно вимоги про стягнення відсотків, нарахованих до указаної дати, також задоволенню не підлягають внаслідок спливу позовної давності.

Отже, вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками підлягають задоволенню лише у межах позовної давності та дії кредитного договору за період з 12 червня 2015 року по 31 грудня 2017 року.

При цьому колегія суддів не погоджується з розрахунком відсотків, який наданий банком за указаний період.

З приєднаного до матеріалів справи розрахунку заборгованості за договором між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 кредиту від 27 червня 2007 року вбачається нарахування відсотків з 1 січня 2013 до 31 серпня 2014 року за ставкою 30,0 %, з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - за ставкою 34,8 %, а починаючи з 1 квітня 2015 року по 30 вересня 2017 року - за ставкою 43,2 % (а.с. 4-7).

Відповідно до ч.1-3 ст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом ч.ч. 4, 6 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

У абз.1 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

За змістом абз.3, 4 п. 28 зазначеної Постанови вказано, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки слід розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог ст.ст.641-642ЦК України або в порядку, визначеному ч.6 ст.1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить ст.1056-1ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (не укладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.

Пунктом 5.3 вказаних Умов передбачено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п.4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення Клієнта.

У відповідності до пункту 4.9 Умов та правил надання банківських послуг банк зобов'язаний не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику картки виписки про стан картрахунку і про здійснені за минулий місяць операції по картрахунку. У разі підключення власника картки до системи Internet-banking (Приват24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. У разі підключення клієнта до комплексу Mobile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

Відповідно до частини 4 статті 11 Закону України «Про захист споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Це правило стосується форми змін умов договору (змін порядку повернення кредиту, процентної ставки).

За змістом статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 1056-1 ЦК України боржник вважається належним чином повідомлений про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, коли банком не лише відправлено на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доведено факт його вручення адресатові під розписку.

Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не містять підпису ОСОБА_1

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною договору кредиту між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від 27 червня 2007 року і що саме ці Умови мала на увазі ОСОБА_1, підписуючи заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідно, досягнення згоди щодо права банку в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку, а тому наведена умова є нікчемною.

Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Оскільки укладення кредитного договору мало місце шляхом підписання ОСОБА_1 відповідної письмової заяви, то і зміна договору мала відбутися у такий же спосіб.

Також матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про підвищення відсоткової ставки.

Крім того, у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Отже, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Матеріали справи, яка є предметом перегляду, доказів належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки не містять.

У такому разі збільшення процентної ставки в односторонньому порядку не відповідає наведеним нормам права.

Колегія суддів вважає за необхідне застосувати відсоткову ставку у розмірі 22,80 % річних як таку, що була встановлена на момент укладення кредитного договору між сторонами.

Згідно із п.5.5 Правил користування платіжною карткою банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів.

Розмір процентів, що підлягають стягненню з 12 червня 2015 року по 31 грудня 2017 року за укладеним договором між акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 від 27 червня 2007 року складає 2 541,97 грн (4 297,25 грн (сума боргу на яку нараховуються відсотки) х 934 днів (період з 12 червня 2015 року по 31 грудня 2017 року) х 22,80% річних / 360 днів).

Однак не підлягають задоволенню вимоги банку щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафу.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той же час тарифами обслуговування кредитних карт передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Вимога банку про стягнення з відповідача пені та штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України.

З огляду на викладене, з відповідача на користь банку підлягає стягненню тільки пеня.

Стягнення пені на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню в межах спеціального строку позовної давності.

З позовною вимогою позивач звернувся 12 червня 2018 року.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 12 червня 2017 року по 31 грудня 2017 року в сумі 700 грн. Вказана грошова сума відповідає розрахунку пені, наданого банком.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року у розмірі 7 539,22 грн, з яких 4 297,25 грн - заборгованість за кредитом, 2 541,97 грн - заборгованість за відсотками, 700 грн - заборгованість за пенею.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1 762 грн, а за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2 643 грн.

Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 294,42 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16 листопада 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 червня 2007 року в сумі 7 539 (сім тисяч п'ятсот тридцять дев'ять) гривень 22 копійок, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 4 297 гривень 25 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2 541 гривень 97 копійок, заборгованості за пенею в сумі 700 гривень.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 294 (двісті дев'яносто чотири) гривні 42 копійки у рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б. Перепелюк

В.В. Яремко