ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 серпня 2019 року м. Херсон

справа № 649/352/18

провадження №22-ц/819/872/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Павловська Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області у складі судді Мамаєва В.А. від 06 березня 2019 року у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Великолепетиської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Великолепетиської районної державної адміністрації про визначення фактичного місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення дитини матері, відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Великолепетиської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком,

встановив:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Великолепетиської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини.

У травні 2018 року ОСОБА_2 , від імені якої діє ОСОБА_5 змінила предмет та підставу позову, просила суд:

- відібрати у відповідачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сина позивачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути його матері ОСОБА_2 ;

- визначити місце проживання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з його матір`ю ОСОБА_2 ;

- стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 5000 грн;

- стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 704 грн 80 коп.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 квітня 2007 року по 05 квітня 2018 року позивач та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, в період якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_6 .

З жовтня 2017 року ОСОБА_1 фактично створив нову сім`ю та проживає в м. АДРЕСА_1 . До розірвання шлюбу позивач разом з дитиною виїхала з будинку відповідачів до орендованої квартири.

Зазначає, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу підтримала теплі родинні стосунки з батьками колишнього чоловіка. За спільною домовленістю інколи після школи онук заходив у гості до бабусі та дідуся. Позивач не перешкоджала в їх спілкуванні. В середні 2018 року відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виявили бажання зібрати онука зі школи на вихідні до себе до дому, пояснивши, що у вихідні дні до них приїде його батько і вони хочуть провести час з родиною, на що позивач надала згоду. Після цього син залишився проживати у бабусі та дідуся, без її згоди. До будинку її не впускали, відключили його мобільний телефон. Протягом трьох місяців ОСОБА_2 намагалась добровільно повернути сина. 07 березня 2018 року позивач звернулась до органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання сина. Також вона зверталась і до правоохоронних органів, в квітні 2018 року звернулась з заявою, у зв`язку з погрозами ОСОБА_1 .. Батько вихованням дитини не займається, його батьки негативно впливають на дитину, налаштовують його проти матері. В лютому 2018 року, відповідачі без згоди позивача, без звернення до органу опіки та піклування змінили місце проживання дитини. ОСОБА_2 є працевлаштованою, матеріально забезпечена, на праві спільної сумісної власності володіє квартирою в м. АДРЕСА_2 , нею створені усі умови для повноцінного розвитку дитини.

Позивач вважає, що дії відповідачів щодо зміни місця проживання її сина є протиправною поведінкою, що заподіяли її моральну шкоду, яку вона оцінює в 5000 грн.

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа служба у справах дітей Великолепетиської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком.

Зустрічний позов мотивовано тим, що після розірвання шлюбу дитина деякий час проживала з відповідачкою, однак згодом син виявив бажання проживати з ним та його батьками за адресою АДРЕСА_3 .

Зазначає, що син категорично відмовляється проживати з матір`ю. Між ним та сином склалися гарні відносини, він намагається правильно виховувати дитину, регулярно з дитиною спілкуватися, віддає йому своє тепло і батьківську любов, забезпечує матеріально. Дитина оточена увагою та постійним доглядом як з його боку, так і з боку його батьків.

На підставі викладеного та посилаючись на те, що сину виповнилось вже 10 років, внаслідок чого він набув право на висловлення особистої думки щодо місця проживання, ОСОБА_1 просив визначити місце проживання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за його місцем реєстрації - АДРЕСА_3 .

Ухвалою Великолепетиського районного суду Херсонської області від 24 липня 2018 року об`єднані в одне провадження первісний та зустрічний позови /т.1 а.с.127/.

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 06 березня 2019 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення фактичного місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення дитини матері задоволено частково. Суд ухвалив: відібрати у ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 сина позивачки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повернути його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уроджениці м. Енергодар Запорізької області; визначити місце проживання ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженкою м. Енергодар Запорізької області; стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і повернення його матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким у задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, зустрічний позов задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що ухвалюючи рішення про визначення місця проживання їхнього сина з матір`ю, суд обмежився: висновком про відсутність обставин для розлучення дитини з матір`ю, позитивною характеристикою позивачки, наявністю на праві спільної сумісної власності квартири у м. АДРЕСА_2 Запорізької області, доходу від здійснення підприємницької діяльності, показами свідків, зазначив, що судом не встановлено жодну обставину, за яких малолітню дитину не можна передати матері, однак не врахував, що інтереси сина, мають першочергове значення. Враховуючи вік сина, відсутність у нього порушень емоційного стану, категорично не можна погодитися з висновком суду про те, що на сина чиниться психологічний вплив з його боку чи з боку його батьків. Бажання сина проживати разом з ним є виключно його свідомим вибором. На сьогоднішній день він разом з сином проживає в АДРЕСА_3 , забезпечує дитину усім необхідним, син ходить до школи, має успіхи у навчанні, приймає участь в олімпіадах, з його боку йому створені усі необхідні умови для належного розвитку. Хибним є посилання суду про те, що він, дідусь або бабуся, самочинно змінили місце проживання дитини, оскільки зазначене не підтверджене жодним належним та допустим доказом. Наявний в матеріалах справи висновок органу опіки та піклування не містить будь-яких обґрунтувань доцільності визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. У висновку не наведено переконливих, безспірних та належних доводів на його підтвердження. Судом не було прийнято до уваги ту обставину, який негативний психологічний вплив на дитину матиме сам процес відібрання у нього дитини та примусової передачі сина позивачці, попри відсутності волі самої дитини, яка упродовж останнього року проживає у сприятливій для себе обстановці, відчуває любов, піклування, підтримку з його боку та з боку дідуся та бабусі. Безпідставним є стягнення з відповідачів на користь позивачки моральної шкоди, так як позивачем не доведено, що з боку відповідачів мала місце протиправна поведінка по відношенню до неї та її сина та яких саме душевних страждань вона зазнала.

У відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Сірко Л.П. її доводи не визнала, рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

Відзив мотивовано тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції судом не встановлено жодних підстав, передбачених ч.2 ст.161 СК України або будь-яких інших негативних обставин, за яких сина ОСОБА_7 не можливо передати матері. Матеріалами справи підтверджено, шо з дати народження сина до лютого 2018 року ОСОБА_2 самостійно займалась вихованням та матеріальним утриманням дитини, відповідач не працював, участі в утриманні та вихованні дитини не приймав. Позивач за первісним позовом є матеріально забезпеченою - займається підприємницькою діяльністю, проживає в АДРЕСА_3 має АДРЕСА_2 , за місцем проживання ОСОБА_2 характеризується позитивно. Протягом періоду штучної ізоляції від дитини з лютого 2018 року позивач за первісним позовом намагалася передавати сину продукти харчування, одяг, кошти, але відповідачі навмисно не завжди брали допомогу. Суд першої інстанції законно та обґрунтовано не взяв до уваги покази малолітнього сина. Зазначає, що дитина понад рік була позбавлена спілкуванню з матір`ю і перебувала під вплив відповідачів. Суд аргументовано прийшов до висновку, що мати сумлінно виконувала свої материнські обов`язки відносно сина ОСОБА_7 до моменту їх навмисного розлучення. Судом правильно було встановлено, що ОСОБА_1 офіційно не працює, власного житла немає. З осені 2017 року відповідач за первісним позовом не виконує відносно свого сина жодного батьківського обов`язку, не проживає разом з дитиною, не утримує його матеріально, не займається його вихованням та розвитком.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи ставлення матері (позивача) до виконання своїх батьківських обов`язків, малолітній вік дитини, стан її здоров`я, а також необхідності дитини перебувати з матір`ю та за відсутності будь-яких негативних обставин, які б перешкоджали матері проживати з малолітньою дитиною, а також враховуючи, що матір`ю (позивачем) за час проживання дитини з нею жодного разу не було порушено право батька (відповідача) на спілкування та виховання дитини, що має істотне значення, то суд відповідно до ст. 161 СК України, вважає за необхідне в інтересах малолітньої дитини визначити місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_2 ..

Крім того, на думку суду першої інстанції, в результаті здійснення відповідачами самочинної зміни місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 , позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданням, які вона зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів по відношенню до неї та її сина (розлучення з сином всупереч з її бажанням бути з сином), у переживаннях за стан свого малолітнього сина, оскільки мати з лютого 2018 року не знає про щоденний спосіб життя сина, стан здоров`я та його розвиток. З врахуванням глибини душевних страждань позивача, а також враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважав, що стягненню з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 відповідно до п.6 ч.2 ст. 18, ч. 2 ст. 162 СК України підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 2000 грн.

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, суд зазначив, що ОСОБА_1 не має самостійного заробітку, що є обставиною, яка забороняє передачу дитини для проживання відповідно до ч.2 ст.162 СК України, а також враховував, що ОСОБА_1 протягом останнього року проживає з іншою жінкою окремою сім`єю, а ОСОБА_6 з середини лютого 2018 року по теперішній час фактично проживає з батьками ОСОБА_1 окремо від батька.

Проте, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається і суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які перебували у шлюбі, є батьками ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 / т.1 а.с.39,5/.

Заочним рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 26 лютого 2018 року шлюб між сторонами розірвано /т.1 а.с.10/. Зазначеним рішенням суду встановлено, що фактичні взаємовідносини подружжя припинені з листопада 2017 року.

В наступному, сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Суд першої інстанції також встановив належні умови проживання для дитини в орендованій квартирі матері, наявність у неї доходу, Ѕ частини квартири на праві власності в м АДРЕСА_2 області, а також те що вона характеризується позитивно.

Матеріали справи не містять і судам не надано доказів того, що батько дитини не має можливості утримувати дитину. Акт обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання дідуся, бабусі, батька та дитини свідчить про наявність всіх умов для проживання у будинку неповнолітньої дитини / т.1 а.с.140/.

Малолітній ОСОБА_6 , 2007 року народження зареєстрований разом з батьком ОСОБА_1 , 1986 року народження, дідом ОСОБА_4 , 1952 року народження та бабою- ОСОБА_3 , 1956 року народження за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 , зареєстрована, але за вказаною адресою не проживає /т.1 а.с.139/.

Великолепетиська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування відповідно до вимог СК України надала висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з матір`ю ОСОБА_2 /т.1 а.с. 145-146/.

Висновок органу опіку та піклування ґрунтується на належних умовах створених для проживання дитини як у матері так і у батька, зацікавленням обох батьків у навчанні та вихованні дитини, фактичного проживання батька поза межами місця проживання дитини, неприязнених стосунків між матір`ю дитини та дідом і бабою дитини, які приділяють увагу дитині, позитивних характеристик на дитину, його високого рівня навчання, думки дитини, висловленій у присутності діда та бабі про бажання проживати з ними та бажання проживати з мамою при проживанні батьків однією сім`єю, не взяттям участі батька у засіданні комісії на якій розглядалося питання щодо визначення місця проживання дитини. У сукупності зазначеного зроблено висновок що проживання дитини з матір`ю буде відповідати її найкращим інтересам /т.1 а.с. 145-146/.

Судом першої інстанції було призначено у справі амбулаторну судово-психологічну експертизу.

Так, відповідно до висновку судово-психологічної експертизи №133-2018 від 22.10.2018 року, рівень інтелектуального розвитку ОСОБА_6 відповідає віковій нормі. У ОСОБА_6 порушень емоційного стану не виявлено. Сприйняття ОСОБА_6 ОСОБА_1 позитивне. Сприйняття ОСОБА_6 ОСОБА_2 негативне. Прихильність ОСОБА_6 до ОСОБА_1 слабо виражена. Прихильність ОСОБА_6 до ОСОБА_2 відсутня. Найбільша прихильність у ОСОБА_6 реєструється до бабусі та дідуся батьків ОСОБА_1 Прихильність ОСОБА_6 до родичів ОСОБА_2 не виявлено. Адаптація ОСОБА_6 у соціумі (школа, оточення, місце проживання) не порушена. Експерту не надано даних, що умови проживання ОСОБА_6 з матір`ю ОСОБА_2 чи батьком ОСОБА_1 можуть якимось чином завдати психологічної шкоди чи іншим чином створити нетерпиму обстановку ОСОБА_6 .. Негативне сприйняття ОСОБА_6 ОСОБА_2 обумовлено залученням ОСОБА_6 в емоційний конфлікт з батьків; відсутністю регулярних контактів з матір`ю; віковою незрілістю ОСОБА_6 з некритичним прийняттям та відображенням ОСОБА_6 думок і оцінок значимих дорослих /т.1 а.с.173-176/.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції були надані докази, які свідчать про високій та достатній рівень навчання дитини, прийняття їм участі у конкурсах та олімпіадах з переможними місцями. Шкільна характеристика на дитину свідчить про логічне та образне мислення ОСОБА_7 , який також віддає перевагу індивідуальній роботі, не піддається чужому впливу та має власну думку.

Частиною третьою статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9 та 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

Судом першої інстанції викликався до суду ОСОБА_8 для з`ясування його думки, який висловив бажання проживати з батьком. Суд критично віднісся до показань малолітнього ОСОБА_9 , обґрунтовуючи сукупністю зібраних по справі доказів у тому числі впливу на дитину.

В суді апеляційної інстанції дитина була допитана за відсутності обох батьків, діда, баби, у присутності представників Органу опіки та піклування та Служби у справах дітей. Бесіда з дитиною була направлена не тільки на виявлення у дитини бажання з ким він хоче проживати, але й мотиви такого бажання, стосунки з іншими членами сім`ї. ОСОБА_10 категорично не погоджується проживати з мамою, зазначає, що йому з нею не цікаво, дитина має образу на маму, приходить до неї лише тому, що на цьому наполягає батько та якась служба, наголошує на тому, що з батьком йому подобається проводити спільний час, батько приділяє йому увагу, влітку він їздив з батьком та тіткою ОСОБА_11 на море, в той час, як від маминої пропозиції поїздки на море він відмовився, має дуже гарні стосунки з бабою та дідом. Зазначив, що не відчуває з матір`ю душевного зв`язку.

Вказані пояснення дитини кореспондуються з висновком судово-психологічної експертизи №133-2018 від 22.10.2018 року, відповідно до якого, сприйняття ОСОБА_6 ОСОБА_1 позитивне. Сприйняття ОСОБА_6 ОСОБА_2 негативне. Прихильність ОСОБА_6 до ОСОБА_1 слабо виражена. Прихильність ОСОБА_6 до ОСОБА_2 відсутня.

Колегія суддів не може залишити поза увагою акт державного виконавця від 26 березня 2019 року, в якому зазначено, що при передачі дитини, малолітній ОСОБА_6 відмовляється йти з позивачкою ОСОБА_2 , а згоден лише на спілкування з нею /т.2 а.с.166/.

Неодноразово колегія суддів намагалася з`ясувати у ОСОБА_2 не тільки відтворення відносин з сином, але й проживання дитини з нею при тих обставинах, які були з`ясовані в суді апеляційної інстанції, проте пояснення позивачки зводяться лише до неприязнених відносин з колишнім чоловіком та його батьками, які на її думку впливають на її відносини з сином і не дають змоги їх налагодити, не заперечує, що син неохоче приходить до неї на зустрічі, відмовляється від сумісного проведення відпочинку.

В судовому засіданні також встановлено, що з народження ОСОБА_8 проживав та проживає в будинку АДРЕСА_4 , оточений опікою та любов`ю рідних: батька, баби, діда, а також мами за час спільного проживання. За місцем свого постійного проживання відчуває захищеність, догляд, комфорт, звичайні для нього умови проживання, окреме проживання мами не призвело до погіршення навчання, здібностей та інших чинників. Проте, з пояснень позивачки вбачається вкрай неприязні відносини з колишнім чоловіком, батьком дитини, вона не вбачає можливості приходити до дитини за місцем проживання звичного для дитини.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що за обставинами справи, визначення місця проживання дитини з батьком не свідчить про розлучення його з матір`ю, яка на думку судової колегії, може відновити прихильність дитини до себе та дитина її відвідує і має можливість як спілкуватися з матір`ю так і проживати з нею.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції, представник органу опіки та піклування наполягала на визначенні місця проживання дитини з мамою, мотивуючи тим, що майбутнє у дитини з мамою, проте бачення фактичного, реального виконання рішення суду першої інстанції за обставин, встановлених у суді апеляційної інстанції, не могла навести.

Мінливий дохід позивача за зустрічним позовом, його виїзди на заробітки в м. Запоріжжя, внаслідок відсутності постійних робочих місць в смт Велика Лепетиха, бажання створити нову сім`ю, не є з урахуванням всіх інших встановлених обставин, підставою для визначення проживання дитини з матір`ю.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не вбачає таких обставин, які б стали підставою для зміни дитині його звичного з народження місця проживання з батьком, а отже враховуючи інтереси дитини, розвиток ОСОБА_7 в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості; емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний чинники, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дитини саме з батьком

На підставі викладеного, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою його місця реєстрації АДРЕСА_3 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини з батьком не перешкоджає матері спілкуватися з дитиною, батько дитини в судовому засіданні суду апеляційної інстанції неодноразово наголошував на тому, що постійно налаштовує дитину на спілкування з матір`ю.

На підставі викладеного, Конвенції про права дитини, ст.ст. 155, 160,161,171 СК України, керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 06 березня 2019 року скасувати і ухвалити нове.

У задоволенні первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: Орган опіки та піклування Великолепетиської районної державної адміністрації, Служба у справах дітей Великолепетиської районної державної адміністрації про визначення фактичного місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення дитини матері, відшкодування моральної шкоди відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Великолепетиської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою його місця реєстрації АДРЕСА_3 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В.Склярська

Судді Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повне судове рішення складено 23 серпня 2019 року

Суддя І.В. Склярська