Єдиний унікальний номер 225/2293/18 Номер провадження 22-ц/804/169/19
Категорія: 27 Номер провадження 22-ц/804/169/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді- доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Папоян В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дзержинського міського суду від 02 серпня 2018 року (під головуванням судді Челюбєєва Є.В.) у справі №225/2293/18 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 21 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 6000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 28 лютого 2018 року утворилась заборгованість в розмірі 32620,62 грн., яка складається з наступного:3175,57 грн. - заборгованість за кредитом; 26853,59 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 800 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина); 1541,46 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути суму заборгованості з відповідача.

Заочним рішенням Дзержинського міського суду від 02 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначив, що суд не звернув уваги на те, що відповідач не спростував розрахунок заборгованості, наданий банком.

Умовами та правилами надання банківських послуг встановлено право банку на зміну процентної ставки за користування кредитом. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг та користуючись кредитною карткою,погодився з такими умовами договору т порядком зміни процентів за користування кредитом. Банк повідомив позичальника про зміну процентної ставки та після її підвищення відповідач не пред'явив вимоги щодо розірвання договору,погашав заборгованість вже за новою відсотковою ставкою, тому вважається що відповідач таким чином погодився зі змінами розміру процентної ставки, запропонованої банком, що безпідставно не враховано судом.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 39136,14 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кошти, однак Банком неправомірно було збільшено процентну ставку за користування кредитом, кошти спрямовувалися на погашення пені та штрафу, в той час як зазначені нарахування суперечили вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», у відповідача відсутня заборгованість за кредитом, позовні вимоги є недоведеними.

Разом з тим, такий висновок є передчасним.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Строк дії картки з 21.08.2007 року по 31 серпня 2015 року. Відомостей про видачу наступних карток немає.

Договір оформлений у формі заяви-анкети. Згідно змісту вказаної заяви ОСОБА_2 ознайомився і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку (далі - Умови).

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Останній платіж в погашення кредиту відповідачем здійснено 26 грудня 2015 року в сумі 100 грн., в погашення пені та комісії-28.02.2018 року в сумі 800 грн..

В підтвердження заборгованості банком надано розрахунок, із якого вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 32620,62 грн., із яких: 3175,57 грн. - заборгованість за кредитом, 26853,59 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом, 800 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 250грн. - штраф (фіксована частина), 1541,46 грн.- штраф (процентна складова).

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 3175,57 грн. та заборгованості по відсотках за користування кредитом підлягали задоволенню.

Статтею 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1. смт. Новгородське входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, дію якого призупинено розпорядженням від 5 листопада 2014 року № 1079-р, а також визнано таким, що втратило чинність, розпорядженням від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Крім того, смт. Новгородське входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

Тому банк був зобов'язаний скасувати пеню та штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором з 14 квітня 2014 року.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, штраф та пеню нараховано при подачі позову, тобто після 14 квітня 2014 року, тому в межах позовної давності підстав для їх стягнення з відповідача немає.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення 800 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 250 грн. - штраф (фіксована частина), 1541,46 грн.- штраф (процентна складова) не підлягають задоволенню і їх суми слід виключити з розрахунку заборгованості і обґрунтовано відмовив в задоволенні зазначених позовних вимог.

Однак при розрахунку суми заборгованості по відсотках за користування кредитом суд припустився помилки та не врахував положення статті 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що строк дії картки сплив 31 серпня 2015 року, що підтверджено відповідною довідкою, наданою Банком. Відтак, у межах строку кредитування до 31 серпня 2015 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами . Починаючи з 31 серпня 2015 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Отже банк мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до 31.08.2015 року, тобто у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії кредитної картки. Подальше нарахування процентів є безпідставним.

Частиною 3 ст. 1056 -1 ЦК України в редакції Закону України від 12 грудня 2008 року N 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У витязі з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що доданий до анкети-заяви вказано про те, що базова процентна ставка за кредитом встановлена у розмірі 2,0% на місяць на залишок заборгованості (22,80% річних). Умови та правила надання банківських послуг, надані позивачем, не підписані відповідачем. Заява позичальника не містить умов сплати процентів за несвоєчасне виконання зобов'язань у підвищеному розмірі.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 21.08.2007 року по 31.12.2012 року у розмірі 22,80%, що обумовлено договором між сторонами. З 1 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року застосовано ставку 30,00%, з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року застосовано ставку 34,80%, що більше від обумовленої договором процентної ставки.

З 1 квітня 2015 року застосовано процентну ставку до поточної та простроченої заборгованості у розмірі 43,20 % річних, тобто більше, ніж обумовлено договором.

Відповідно до п. 5.3 умов та правил банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж 7 днів до введення змін

проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п.4.9. цього договору.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до п.п.5.3 умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки та не отримано його згоди.

В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 22,80% річних на залишок заборгованості.

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору,

всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в період з 1 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року на 30,00%, з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року на 34,80%, та з 1 квітня 2015 року -у розмірі 43,20 % на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 30,00%, 34,80% та 43,20 % не надано, то суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про проведення розрахунку, виходячи із обумовленої договором ставки 22,80%.

Суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 30,00%, 34,80% та 43,20 % не надано,то слід зменшити вказану суму заборгованості по процентах, виходячи із обумовленої договором ставки 22,80%.

Розраховуючи заборгованість по процентах за користування кредитом із 22,80% річних за період з 1 січня 2013 року по 28 лютого 2018 року, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що строк дії кредитної картки закінчився 31.08.2015 року, а тому заборгованість по процентах повинна була бути розрахована до зазначеної дати. Крім того, визначаючи заборгованість за період з 21 серпня 2007 року по 31 грудня 2012 року, суд вважав, що вона становить 115,44 грн. і не врахував, що вона розраховується з накопичувальним підсумком і становить 6924,61 грн., а не 115,44 грн..

Тобто, враховуючи, що процентна ставка за весь час користування кредитом становила 22,80% річних та кількості днів за період з 01 січня 2013 року (дати першого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом) по 31.08.2015 року, яка складає 973 дні, заборгованість по відсотках за користування кредитом становить 1956,89 грн. з наступного розрахунку: 3044,12 грн.(поточна заборгованість за кредитом) х 22,80% : 360 днів х 973 днів = 1875,89грн.; 131,45грн.(прострочена заборгованість за кредитом) х 22,80% : 360 днів х 973 днів= 81 грн.; 1875,89 грн. + 81 грн. = 1956,89 грн. Заборгованість за процентами станом на 31.12.2012 року (накопичувальним підсумком) становить 6924,61 грн..

Заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 21.08.2007 року по 31.08.2015 року складає 8881,50 грн. (1956,89 грн. +6924,61 грн.), яка підлягала стягненню з відповідача на користь банку,

Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 31.08.2015 року складає 12057,07 грн. (виходячи із розрахунку:8881,50 грн.- заборгованість по процентах за користування кредитом + 3175,57 грн.-заборгованість за кредитом).

Перевіряючи наданий Банком розрахунок заборгованості, суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідач проживає в населеному пункті, визначеному у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а тому з 14 квітня 2014 року Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Між тим,із наданого розрахунку вбачається, що відповідачем вносилися суми на погашення заборгованості за кредитним договором, однак Банк в порушення статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зараховував їх в рахунок погашення комісії та пені.

Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сплачені відповідачем починаючи з 14 квітня 2014 року кошти в сумі 11900 грн. безпідставно зараховані в рахунок погашення заборгованості по комісії та пені. Так як загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідно наданого Банком розрахунку складає 12057,07 грн., а сплачена відповідачем сума 11900 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором безпідставно зарахована в рахунок погашення заборгованості по комісії та пені, то загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 157,07 грн.(12057,07-11900).

За встановлених обставин позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором та заборгованості по процентах за користування кредитом підлягають частковому задоволенню і з відповідача слід стягнути заборгованість в сумі 157,07 грн.. Оскільки судом першої інстанції було не правильно розраховано заборгованість за кредитом, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи про те, що правильність розрахунків судом не може бути перевірена,так як суд не є фахівцем, а експертиза по справі для перевірки правильності розрахунків не проводилася, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст. 81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Банком було надано розрахунок заборгованості,проведений без врахування положень статті 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», якою було покладено певні обов'язки щодо проведення розрахунків

заборгованості на банківські установи. Клопотання про призначення експертизи сторонами не заявлялися.

Вирішуючи спір, суд відповідно до положень статті 89 ЦПК України оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному,повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання на те, що відповідач підписуючи анкету-заяву надав згоду на підвищення процентної ставки, не можуть бути прийнятими до уваги, так як суперечить положенням статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо належного повідомлення божника про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку. Звертаючись до суду з позовом щодо стягнення заборгованості та обґрунтовуючи свої вимоги щодо розміру відсотків позивач зазначав, що розміщення на сайті банківської установи відповідної інформації є належним повідомленням боржника відсоткової ставки. Проте це не є належним повідомленням боржника про збільшення відсоткової ставки у розумінні ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку, що було правильно зазначено судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 32620,62 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст.368, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Дзержинського міського суду від 02 серпня 2018 року в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом скасувати.

Позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (проживає в АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, ІПН НОМЕР_1) на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( , номер рахунку 3111, МФО 305299 ) заборгованість за кредитним договором б/н від 21.08.2007 року, яка утворилася станом на 31 серпня 2015 року, в сумі 157 ( сто п'ятдесят сім гривень) 07 копійок.

В іншій частині рішення залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: