Провадження №22-ц/812/1480/19
П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 грудня 2019 року м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участі прокурора Цвікілевич Н.В., третьої особи ОСОБА_1 , представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №487/10119/14 за апеляційною скаргою Першого заступника прокурора Миколаївської області на рішення, яке постановив Заводський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Щербини Сергія Вікторовича у приміщенні цього суду 07 червня 2019 року об 11 годині 15 хвилині, повний текст якого складений 19 червня 2019 року у справі за позовом Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи, які не мають самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання незаконними і скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на землю,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 р. Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави (далі прокурор) звернувся з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання незаконними і скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на землю, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, повернення земельної ділянки до комунальної власності.
Позов обґрунтований тим, що рішеннями Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 р. №35/51 та №36/61 від 04 вересня 2009 р. затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв. м. по АДРЕСА_1 , грошовою оцінкою в 206797 грн. 82 коп. з цільовим призначенням будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140154. В подальшому, за договором купівлі-продажу від 01 червня 2012 р. передана ОСОБА_4 у власність земельна ділянка була нею відчужена ОСОБА_1 (1/5 частка) та ОСОБА_2 (4/5 часток). Дана земельна ділянка згідно із генеральним планом міста Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року розташована у земельній зоні загального користування, відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони загальномісцевого значення, відноситься, а також розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману, тобто відноситься до земель водного фонду, тому не може передаватись у власність громадянам.
Посилаючись на те, що передача спірної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_4 відбулось з порушенням вимог чинного законодавства, то незаконним є і подальше відчуження нею земельної ділянки, прокурор просив суд визнати незаконним і скасування рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04 вересня 2009 р., визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки, державний акт та скасувати реєстраційний запис щодо права власності на земельну ділянку та повернути земельну ділянку у комунальну власність.
У червні 2016 р. прокурор звернувся до суду із заявою про зміну предмету позову, пред`явивши його до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та просив визнати незаконними і скасувати пункти 54, 54.1 рішення міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 р., яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , визнати недійсним Державний акт серії ЯИ №140154 від 23 жовтня 2009 р. на право власності на землю за кадастровим номером :12:001:0026, виданий ОСОБА_4 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 року за №03.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що перевіркою прокуратури у березні 2013 р. були виявлені порушення прав територіальної громади м. Миколаєва на землю, розташовану в прибережній захисній смузі Бузького лиману, яка згідно з генеральним планом м. Миколаєва перебуває у зеленій зоні загального користування та відноситься до перспективної ланшафтно-рекреціонної зони загальноміського значення. Рішенням Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 р. п. 54, 54.1 затверджено проекти землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 , за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови, для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140154 від 23 жовтня 2009 року з кадастровим номером :12:001:0011. Вважають, що вищевказане рішення Миколаївської міської ради прийнято з порушенням вимог ст. 1 ЗУ «Про будівельні норми», ст. 17 ЗУ «Про основи містобудування», ст. 48 ЗУ «Про охорону земель», ст.ст. 4,87, 88 ВК України, ст.ст. 58, 59,60,83 ЗК України, Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17 жовтня 2003 р. При цьому, ОСОБА_4 не є особою, яка в розумінні ч.1 ст. 317 ЦК України уповноважена виступати продавцем земельної ділянки, оскільки рішення Миколаївської міської ради є протиправним з моменту його прийняття, а державний акт на землю недійсним з моменту його видачі. Тому земельна ділянка площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 , вибувала із власності територіальної громади у приватну власність ОСОБА_5 з порушенням закону. В подальшому ОСОБА_5 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі чого у державному акті про право власності на земельну ділянку була зроблена відповідна відмітка. Отже, Миколаївська міська рада, діючи від імені територіальної громади м. Миколаєва, приймаючи рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки, в порушення вимог ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» діяла не в інтересах відповідної громади, тому земельна ділянка відбула з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом.
24 жовтня 2016 р. прокурор надав до суду заяву про залишення без розгляду позовної вимоги про визнання недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 01 червня 2012 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та про повернення земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 (кадастровий номер :12:001:0026) грошовою оцінкою 206797,82 грн. до комунальної власності.
24 жовтня 2016 р. відповідач ОСОБА_4 надала до суду заперечення на позов, просила в задоволенні позову відмовити, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності. Також зазначила, що пунктами 53, 53.1 рішення Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 р. ТОВ «Миколаївбудпроект» було надано в оренду земельну ділянку площею 39542 кв.м. для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 з віднесенням її до земель комерційного призначення за затвердженим проектом із землеустрою, вказані пункти рішення не скасовані та є законними. Стосовно земельної ділянки по АДРЕСА_2 , за рахунок якої було надано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_6 , не приймалось рішення про її віднесення до земель водного фонду, тим більше до прибережної захисної смуги. ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду на вилучення земельних ділянок орієнтованою площею до 1000 кв.м. для будівництва індивідуальних житлових будинків по АДРЕСА_3 . З часу передачі спірної земельної ділянки у користування ТОВ «Миколаївбудпроект», передачі у подальшому у власність ОСОБА_4 , рішень про віднесення її до земель рекреаційного призначення не приймалось та землевпорядної документації не розроблялось. Статтею 45 ЦПК України визначені підстави звернення прокурора до суду, звернувшись з даним позовом прокурор самостійно визначив предмет і підстави позову, зазначивши, що уповноваженою державою здійснювати функції у спірних правовідносинах є Державна інспекція сільського господарства України, проте спеціально уповноваженим органом державної влади з питань земельних ресурсів відповідно до Указу Президента України від 14 серпня 2000 року №970/2000 був Державний комітет України по земельних ресурсах. Отже, позивачем не було доведено факту порушення прав та інтересів саме Державної інспекції сільського господарства України, що є підставою для відмови у задоволенні вимог. Крім того, позов подано з порушенням строків позовної давності, оскільки прокуратура була обізнаною про прийняте Миколаївською міською радою рішення, перевірок, як це передбачене п. 10 Наказу Генерального прокурора України «Про організацію прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням законів» від 18 жовтня 2010 р. №3гн, щодо зобов`язання органів прокуратури здійснювати перевірку законності правових актів органів місцевого самоврядування не рідше одного разу на місяць, не проводила до 2013 року. Тому просили застосувати строк позовної давності, відповідно до ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України та відмовити в позові. Крім того, прокурор втручається у право мирного володіння майном добросовісних покупців ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які придбали земельну ділянку у законній спосіб та з належною обачністю і визнання судом незаконним рішення органу місцевого самоврядування буде означати покладення на цих осіб індивідуального та непропорційного тягаря, що є порушенням ст. 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та є неприпустимим.
24 листопада 2016 р. представник відповідача ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності з урахуванням раніше наданих заперечень на позов.
28 листопада 2016 р. відповідач ОСОБА_4 надала до суду письмові пояснення до заяви про застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позову, посилаючись на те, що прокуратура мала об`єктивну можливість довідатися та фактично довідалась у 2009 році про рішення Миколаївської міської ради від 04 вересня 2009 р., в частині надання ОСОБА_4 спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки на сесії міської ради був присутнім помічник прокурора міста Терещенко В.Ю. та Миколаївською міською радою було надіслано прокурору копії рішень прийнятих на засіданні ради 04 вересня 2009 р. та опубліковане вказане рішення на сайті Миколаївської міської ради у вільному доступі.
22 лютого 2017 р. прокурор подав до суду позовну заяву до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 та просив визнати незаконними і скасувати пункти 54, 54.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 р., яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , визнати недійсним Державний акт серії ЯИ№140154 від 23 жовтня 2009 р. з кадастровим номером :12:001:0011, виданий ОСОБА_4 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29.10.2009 року за №03.
Ухвалою суду від 22 лютого 2017 р. позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки до комунальної власності залишені без розгляду.
11 травня 2017 р. представник відповідача Миколаївської міської ради надав до суду заяву про застосування строку позовної давності відповідно до вимог ст.ст. 256-261 ЦК України та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що органи прокуратури становлять єдину централізовану систему, на сесії міської ради був присутнім помічник прокурора міста Терещенко В.Ю., тому органам прокуратури про прийняття рішення було відомо з моменту його прийняття 04 вересня 2009 р., а з позовом звернулися лише у квітні 2014 р., посилання на те, що про порушення дізналися лише під час перевірки у березні 2013 р. не ґрунтуються на вимогах закону.
13 червня 2017 р. позивач уточнив позовні вимоги та просив визнати незаконними і скасувати пункти 54, 54.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 р., яким затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1000 кв.м. за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 , визнання недійсним державний акт серії ЯИ №140154 від 23 жовтня 2009 р., виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :12:001:0011, та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 р. за №03. В позові зазначив, що відповідно до Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18 червня 2009 р., спірна земельна ділянка відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення. Згідно з Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради №15/41 від 17 жовтня 2003 р. спірна земельна ділянка належить до зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення та туристично-рекреаційного комплексу. Зазначив, що про порушення вимог законодавства під час відведення спірної земельної ділянки прокурор дізнався лише із повідомлень ЗМІ, на підставі постанови від 11 березня 2013 р. проведено перевірку та виявлені факти грубого порушення щодо незаконного надання в оренду та у приватну власність фізичним та юридичним особам земель на узбережжі Бузького лиману. За результатами перевірки до суду подано 19 позовних заяв та зареєстроване кримінальне провадження за ознаками ч.2 ст. 367 КК України. Дізнатися про незаконність передачі землі у приватну власність прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всій землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування ділянки на місцевості, із залученням спеціалістів, отримання від них додаткових відомостей тощо. Тому при звернення до суду з даним позовом прокурор не пропустив позовну давність, згідно ст. 257 ЦК України.
25 березня 2019 р. третя особа ОСОБА_1 надала до суду пояснення, просила відмовити у задоволенні позову.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Останнім рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2019 р. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що системний аналіз ст. 88 ВК України (в редакції закону від 03 червня 2008 р.), Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08 травня 1996 р., дає підстави зробити висновок, що законодавством передбачені особливості визначення та встановлення розмірів та меж прибережних водозахисних смуг в межах населених пунктів, а саме необхідно враховувати конкретні умови забудови, які склались в межах конкретного населеного пункту.
Суд критично віднісся до позиції про автоматичне встановлення двокілометрової зони від урізу води Бузького лиману в місті Миколаєві, оскільки закон прямо визначає виключення із загального правила. При цьому, значна частина земель міста Миколаєва історично перебуває у двокілометровій зоні від урізу води Бузького лиману.
При виділенні спірної земельної ділянки ОСОБА_4 в межах населеного пункту існували конкретні умови забудови, що виключає в умовах, які склалися, порушення Миколаївською міською радою вимог ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України.
Також, на думку суду, позивачем не враховано, що до затвердження Генерального плану міста, на земельній ділянці по АДРЕСА_2 були розміщені об`єкти нежитлової нерухомості. Частина будівель належала ТОВ «Миколаївбудпроект» на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2005 р., посвідченого Ставничою І.О. - приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу, та зареєстрованого в реєстрі за №171.
За проектом із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект», розробленого ТОВ «Земельна справа», згідно вихідної земельно-кадастрової інформації цільове використання землі визначено як «землі резерву», а після затвердження проекту як землі «іншої комерційної діяльності». Проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянці ОСОБА_4 цільове використання землі було змінено на «індивідуальне житлове будівництво».
Згідно частини 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Затверджений Генеральний план м. Миколаєва не віднесений законом до актів, яким змінюється категорія земель, він не є підставою припинення права власності на нерухоме майно на земельній ділянці, не позбавляє власників права на передачу у власність або в користування земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно та яка необхідна для його обслуговування.
За таких умов, висновки про порушення Миколаївською міською радою містобудівного законодавства при прийнятті рішення від 04 вересня 2009 р. є передчасними.
Судом звернуто увагу, що спірна земельна ділянка на теперішній час продана ОСОБА_5 третім особам у справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які придбали земельну ділянку у законній спосіб та з належною обачністю, тобто є добросовісними набувачами, об`єднали вказану ділянку із іншими, придбаними ними земельними ділянками та їм надані нові адреси, тому на теперішній час саме вони понесуть індивідуальний та непропорційний тягар у зв`язку із втручанням у право власності, без дотримання справедливого балансу щодо надання обґрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно, що є порушенням ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також судом встановлено, що у 2014 році з даним позовом звернувся Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави. Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 05 грудня 2014 р. №151ш із шатного розпису прокуратури Миколаївської області було ліквідовано Миколаївську міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері. Отже, не залучення до участі у справі правонаступника ліквідованої особи позивача, є також підставою для відмови в позові.
Враховуючи положення Закону України «Про прокуратуру» та обізнаність прокурора про прийняття Миколаївською міською радою оскаржуваного рішення (представник прокуратури був присутнім під час прийняття цього рішення у залі Миколаївської міської ради, оскаржуване рішення було оприлюднено), прокурор мав можливість здійснити перевірку правомірності прийнятого рішення з власної ініціативи та звернутися до суду з відповідним позовом в межах позовної давності.
За такого суд дійшов висновку, що прокурор не обґрунтував правових підстав для захисту інтересів Державної інспекції сільського господарства України та не надав доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ураховуючи відсутність у місті Миколаєві встановлених містобудівною документацією водоохоронних зон та існуючі на час прийняття Миколаївською міською радою рішення від 18 червня 2009 року №35/18 про затвердження Генерального плану міста Миколаєва умови забудови, висновок суду, що прокурором не доведено перебування спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги Бузького лиману, суперечить нормам матеріального права (положенням статей 19, 20, 21, 58, 59, 84 ЗК України, статей 4 ВК України) та фактичним обставинам справи.

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями ст.60 ЗК України та ст.88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до ЗК України, ст.88 ВК України, прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України № 434 від 05 листопада 2011 року, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку.

Вказаний висновок узгоджується із правовими позиціями, що висловлені Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року у справі № 487/10129/14-ц, від 25 квітня 2018 року у справі №487/10126/14-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, та Верховним судом України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 та від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, а також Великою палатою Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц.

Статтею 48 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.

Статтями 25, 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» установлено, що режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, встановлюється у генеральних планах населених пунктів, планах зонування та детальних планах територій.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Містобудівною документацією, діючою на момент прийняття міською радою оспорюваного рішення, є Генеральний план міста Миколаєва, затверджений рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року, згідно якому спірна земельна ділянка перебуває в зеленій зоні загального користування та відноситься до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони, тобто згідно вимог статей 19, 51 ЗК України відноситься до земель рекреаційного призначення, житлове будівництво у яких законодавством не передбачено.

Таким чином, надання Миколаївською міською радою спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд суперечило вимогам ст.59, 60 ЗК України, ст. 88 ВК України та ст. 48 Закону України «Про охорону земель».

Суд дійшов висновку про правомірність оспорюваного рішення ради з огляду на те, що земельна ділянка колишнього військового містечка була забудована ще при набутті права оренди на неї ТОВ «Миколаївбудпроект». При цьому суд послався на схему розподілу військового містечка №62.
Однак судом не надано належної правової оцінки затвердженому рішенням Миколаївської міської ради від 19 червня 2009 р. проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м, з якого вбачається, що із загальної площі земель лише 55 кв.м знаходились під капітальною забудовою та 99 кв.м під спорудами. Таким чином відповідачами не подано жодного доказу, що нерухоме майно перебувало саме на спірній земельній ділянці, а тому висновки суду про те, що наявна забудова у межах прибережної захисної смуги відповідає вимогам законодавства є недостатньо вмотивованими.

Крім того, судом зазначено, що спірна земельна ділянка наразі продана ОСОБА_4 . ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які придбали її у законний спосіб та з належною обачністю, тобто є добросовісними набувачами, об`єднали вказану ділянку з іншими та їм присвоєно нові адреси, тому вони понесуть індивідуальний та непропорційний тягар у зв`язку з втручанням в право власності, без дотримання справедливого балансу щодо надання обґрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно, що є порушенням ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України», «Кривенький проти України».

У зв`язку з цим прокурор зазначив, що предметом судового розгляду у даній справі була законність рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі спірної земельної ділянки та державного акту на вказану ділянку, у зв`язку з чим висновок суду щодо можливих майбутніх порушень прав третіх осіб побудований на припущеннях, що суперечить вимогам ст.ст. 81,264 ЦПК України.

Окрім того, на необхідність визначення справедливої рівноваги між інтересами суспільства і конкретної особи звертав увагу і Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-92цс13, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-1376цс16, Верховний суд у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16, від 05 червня 2019 року у справі № 697/2434/16-ц, Велика палата Верховного Суду у постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі 183/1617/16 .

Щодо висновку суду про пропуск прокурором строків позовної давності, прокурор звертає увагу на те, що судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначено про відсутність порушень законодавства при винесенні Миколаївською міською радою оспорюваного акту, у зв`язку з чим у суду не було підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску прокурором строків позовної давності.

У даній справ прокурор на підставі ст. 121 Конституції України ( в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин), ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, станом на час звернення з позовом), ст. 45 ЦПК України (в редакції, станом на час звернення з позовом) з метою захисту порушених інтересів територіальної громади звернувся із зазначеним позовом як самостійний позивач в інтересах держави, який виражається в інтересах частини українського народу членів територіальної громади, яка є власником спірної земельної ділянки, і набув відповідно до вимог ст. 45 ЦПК України статусу позивача.

Ураховуючи викладене, висновок суду про пропуск прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом суперечить нормам матеріального права та фактичним обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері дізнався про оскаржуване рішення Міської ради лише у березні 2013 року, а тому не пропустив строк позовної давності.

Щодо висновку суду про незалучення до участі у справі правонаступника Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері після припинення юридичної особи, як самостійну підставу для відмови у позові.

Зазначений висновок суду суперечить вимогам ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», якою як у попередній, так і в діючій редакції визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства і держави.

Частинами 2, 5 ст.7 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що єдність органів прокуратури забезпечується єдиними засадами організації та діяльності прокуратури та єдиним статусом прокурорів. Утворення, реорганізація та ліквідація прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатів здійснюються Генеральним прокурором.

З огляду на вказані положення, наказом Генерального прокурора України від 05 грудня 2014 року №151ш у зв`язку з прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року та набранням чинності окремих його положень, з метою удосконалення організації роботи органів прокуратури Миколаївської області у структурі та штатному розпису прокуратури області було ліквідовано Миколаївську міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері.

При цьому юридичною особою () як на момент звернення з позовом до суду, так і на момент розгляду справи судом є прокуратура Миколаївської області. Позов пред`являвся Миколаївським міжрайонним прокурором з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері на виконання вимог ст. 37 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року (в редакції чинній на момент звернення до суду).

Частиною 6 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надано право у тому числі участі в розгляді справи, оскарження судових рішень.

Особливості реалізації представницької функції прокурора визначено статтею 24 Закону, яка надає право подавати документи у судовій прокурору, який пред`явив позов, прокурору, який бере участь у її розгляді, а також прокурору вищого рівня. За ст. 17 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура Миколаївської області є прокуратурою вищого рівня для місцевих прокуратур, до яких раніше відносилась і Миколаївська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері.

Таким чином, оскільки Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звертався до суду як представник органів прокуратури в цілому, на виконання покладених на нього законодавством функцій та обов`язків, спір у даному випадку виник між територіальною громадою міста, інтереси якої представляє прокурор, та Миколаївською міською радою і ОСОБА_4 , ліквідація в структурі органів прокуратури області такого структурного підрозділу не є підставою для заміни органу прокуратури в справі в порядку ст. 55 ЦПК України.

Водночас, прокуратура області, як юридична особа і структурна одиниця органів прокуратури України, які є єдиною системою, продовжує підтримувати позовні вимоги Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, що підтверджується поясненням прокурора від 01 квітня 2019 року, долученим до матеріалів справи.

Таким чином, висновок суду про наявність підстав для відмови прокурору у позові через незалучення до участі у справі правонаступника прокурора, який звернувся з позовом, суперечить нормам процесуального права.

Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимого щодо предмета спору ОСОБА_1 , поданий відзив на апеляційну скаргу.

Відзив мотивований тим, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню. Прокурором так і не подано належних доказів того, що земельна ділянка, державний акт на право власності на яку прокурор просить визнати недійсним, належить до земель водного фонду, що свідчить про відверте ігнорування закону. Про те, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду свідчить факт багаторічного розміщення на ній військової частини і її майна. Знищення на земельній ділянці зелених насаджень не відповідає дійсності. Всупереч заяв прокурора, саме діяльність ОСОБА_1 перетворює спірну земельну ділянку на привабливе для мешканців міста Миколаєва місце. Через дії прокуратури, пов`язані із судовими спорами, вона зазнає великих негативних наслідків. Крім того, майбутнім наслідком, у разі задоволення позову, буде відібрання у неї земельної ділянки, тому висновок суду про можливість порушення прав третіх осіб ґрунтується на дійсних обставинах справи. Також третя особа звертає увагу на пропуск прокурором строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу третьої особи ОСОБА_2 вказується на її необґрунтованість. Відзив мотивований тим, що твердження прокурора про віднесення спірної земельної ділянки до зони земельних насаджень не відповідає дійсним обставинам справи, у рішенні суду правильно встановлені фактичні обставини справи, відображений зміст заяв та позицій учасників справи, висновки суду є законними та обґрунтованими. Зокрема, суд вірно, пославшись на необхідність врахування конкретних умов забудови міста Миколаєва, зазначив про критичне ставлення до автоматичного визначення двокілометрової зони уздовж берегу лиману. Також суд вірно дійшов висновку про неправомочність прокурора на звернення з даним позовом. Апеляційна скарга носить абстрактний та універсальний характер.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, третьої особи ОСОБА_1 , представника третьої особи Транського С.Л. Кірюхіна О.М., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, рішенням Миколаївської міської ради «Про відведення (вилучення) земельних ділянок підприємствам, організаціям, громадянам та затвердження матеріалів інвентаризації земель м. Миколаєва» №18/14 від 20 жовтня 1993 року КЕЧ Миколаївського району та військовій частині № НОМЕР_1 було надано у постійне користування земельну ділянку по АДРЕСА_4 , площею 559 400 кв. м., для розташування військового містечка № НОМЕР_2 .
Рішенням Миколаївської міської ради «Про розподіл території військового містечка № НОМЕР_2 у м. Миколаєві на землі Міністерства оборони України та землі комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва» №43/50 від 24 лютого 2006 року було затверджено схему розподілу земель на території військового містечка № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 на землі Міністерства оборони України та землі комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.
Рішенням Миколаївської міської ради №35/51 від 19 червня 2009 року затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 22156 кв.м, у тому числі 55 кв.м під капітальною забудовою, 99 кв.м під спорудами, 1766 кв.м під проходами, проїздами та площадками, 20236 кв.м під зеленими насадженнями за рахунок земель міста не наданих у власність або користування, з віднесенням їх до земель комерційного використання, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_4 та передано вказану земельну ділянку площею 22156 кв.м Товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі ТОВ «Миколаївбудпроект») в оренду строком на десять років.
Відповідно до заяви від 10 серпня 2009 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. та зареєстрованої в реєстрі за №2542, ТОВ «Миколаївбудпроект» надало згоду на вилучення земельних ділянок орієнтованою площею до 1000 кв. м. для будівництва індивідуальних житлових будинків по АДРЕСА_3 .
Рішенням Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року затверджені проекти землеустрою щодо відведення 19 громадянам земельних ділянок орієнтовною площею 1 000 кв.м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням їх до земель житлової забудови для будівництва житлових будинків по АДРЕСА_1 . В тому числі відповідачці ОСОБА_4 (пункти 54, 54.1) надана земельна ділянка площею 1000 кв.м по АДРЕСА_1 . На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :12:001:0011 серії ЯИ №140154 від 23 жовтня 2009 року з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 29 жовтня 2009 р. за №03.
01 червня 2012 року між ОСОБА_4 (продавцем) і ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (покупцями) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,1000 га, згідно якого у спільну часткову власність покупців перейшла земельна ділянка з часткою 4/5 ОСОБА_2 і 1/5 у ОСОБА_1 .
Крім того, ОСОБА_7 на підставі договору від 01 червня 2012 року придбав у ОСОБА_8 Ѕ частку земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 499 кв.м., після чого об`єднав вищевказані земельні ділянки в одну нову земельну ділянку площею 1299 кв.м, якій рішенням Виконавчого комтіету Миколаївської міської ради №1115 від 26 жовтня 2012 року була надана нова адреса: АДРЕСА_1 . Також ОСОБА_2 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :12:001:0023 площею 1299 кв.м. по АДРЕСА_1 серії ЯО№304103.
ОСОБА_1 на підставі договору від 01 червня 2012 року придбала ще 4/5 частини земельної ділянки АДРЕСА_5 площею 798 кв. м., після чого об`єднала придбані нею частки в одну нову земельну ділянку та об`єднаній земельній ділянці площею АДРЕСА_6 рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1115 від 26 жовтня 2012 року була надана нова адреса: АДРЕСА_5 . Згідно акту державного інспектора з ОНПС Держекоінспекції від 14 березня 2013 року, земельна ділянка по АДРЕСА_1 площею 12424 кв. м знаходиться на відстані дев`яти метрів від урізу води Бузького лиману.

Відмовляючи в позові, суд виходив з помилковості аргументів прокурора щодо автоматичного встановлення двокілометрової зони від урізу води Бузького лиману в місті Миколаєві, оскільки закон прямо визначає виключення із загального правила, враховуючи, що значна частина земель міста Миколаєва історично перебуває у двокілометровій зоні від урізу води Бузького лиману, а також, що до затвердження Генерального плану міста, на земельній ділянці по АДРЕСА_2 були розміщені об`єкти нежитлової нерухомості. Крім того, звертаючись з позовом, прокурор не взяв до уваги інтереси третіх осіб у справі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , які придбали земельну ділянку у законний спосіб та з належною обачністю, тобто є добросовісними набувачами, тому на теперішній час саме вони понесуть індивідуальний та непропорційний тягар у зв`язку із втручанням у право власності, без дотримання справедливого балансу щодо надання обґрунтованої компенсації чи іншого виду належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно, що є порушенням ст. 1 Протоколу 1 Ковенції про захист прав людини і основоположних свобод. Прокурор не довів факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів Державної інспекції сільського господарства України (її компетенції, повноважень), з урахуванням того, що власником спірної земельної ділянки була Миколаївська міська рада. Також з огляду на те, що у 2014 році з даним позовом звернувся Миколаївський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави, а відповідно до наказу Генерального прокурора України від 05 грудня 2014 р. №151ш із шатного розпису прокуратури Миколаївської області було ліквідановано Миколаївську міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері, у справі не було залучено правонаступника ліквідованої особи позивача. До того ж прокурор пропустив строк позовної давності.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, які суперечать вимогам норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, правовим висновкам Верховного Суду та обставинами справи, та вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги.
При цьому колегія суддів дійшла висновку про врахування при перегляді справи висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (далі Постанова Верховного Суду) щодо аналогічних правовідносин.

Щодо повноважень прокурора на звернення з даним позовом.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012)11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час подання позову, на прокуратуру покладається, зокрема, представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом (частина перша статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду (далі - Закон № 1789-XII)).

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду).

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави (частина третя статті 36-1 Закону № 1789-XII). За наявності зазначеної підстави з метою представництва держави прокурор має, зокрема, право в порядку, передбаченому процесуальним законом, звертатися до суду з позовами (пункт 1 частини п`ятої зазначеної статті). Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою статті 36-1 Закону № 1789-XII, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення, зокрема, інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту (частина шоста вказаної статті).

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.

Прокурор вказував, що повноваження з розпорядження спірною земельною ділянкою належить до компетенції Миколаївської міської ради, а визначений у законодавстві орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель (Державна інспекція сільського господарства України) не має повноважень звертатися до суду з вимогами, які заявив прокурор у цій справі.

З огляду на таке, подаючи позовну заяву до суду й оскаржуючи, зокрема, рішення Миколаївської міської ради, на підставі якого ОСОБА_4 безоплатно набула у власність спірну земельну ділянку, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні зеленої зони загального користування, яку не можна передавати у власність громадян для будівництва, та у збереженні прибережної захисної смуги Бузького лиману, і згідно з абзацом другим частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення до суду, набув статус позивача. Тому безпідставним є довід суду у рішенні про те, що прокурор без достатніх підстав звернувся до суду в інтересах Держсільгоспінспекції, оскільки прокурор, обґрунтувавши відсутність повноважень у даного органу на звернення до суду, вказавши на необхідність захисту інтересів держави та порушення прав територіальної громади, в силу статті 45 ЦПК України (у редакції закону, чинній на час звернення з позовом) набув статус позивача.

Крім того Велика Палата Верховного Суду у справі з аналогічних правовідносин зауважила, що за обставин цієї справи, наявності суспільного інтересу у поверненні спірної земельної ділянки до комунальної власності, зокрема підвищеного інтересу громадськості до збереження у м. Миколаєві зеленої зони загального користування і прибережної захисної смуги Бузького лиману (пункти 32, 108-123 Постанови Верховного Суду), прокурор мав звернутися до суду для захисту відповідних публічних інтересів держави.

Щодо цільового призначення спірної земельної ділянки (розділ 1.2.1.1 Постанови Верховного Суду).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України). До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України; тут і далі - у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).

Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «ґ» частини третьої статті 83 і в частині другій статті 59 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України - передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів (див. також пункт 125.4.1 цієї постанови).

На підставі наданих сторонами доказів суд встановив, що ОСОБА_4 безоплатно отримала у власність для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд спірну земельну ділянку. Причому, як встановив суд, ця ділянка входить до масиву земельних ділянок по пров. Авіаційному шириною 84,5 м, розташованого за 9 м від урізу води.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі - Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів)).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів). У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва. Згідно із Законом України від 17 травня 2012 року № 4709-VIперелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд. Однак передання такої ділянки навіть в оренду для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд ЗК України і після прийняття оскаржуваного рішення не передбачав.

Більше того, земельні ділянки прибережної захисної смуги уздовж лиману могли використовуватися згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин ВК України лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів (не передбачає можливості житлового будівництва на таких ділянках і чинна редакція частини першої статті 90 ВК України).

Згідно із висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (аналогічного висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).

З урахуванням наведених вище приписів, акту обстеження державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Держекоінспекції від 14 березня 2013 року, схеми місцезнаходження спірної земельної ділянки (т. 1, а. с. 14-15), ситуаційного плану з експлікацією земельних угідь за формою 6-зем (т. 1, а. с. 74) колегія суддів вважає доведеним належність спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги Бузького лиману та її розташування за 9 м від урізу води, а висновок суду про передчасність такого висновку помилковим.

Щодо аргументів суду про конкретні умови, які склалися із забудовою міста Миколаєва, які впливають на визначення прибережної захисної смуги Бузького лиману.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися (частина четверта статті 88 ВК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Водного і Земельного кодексів України щодо прибережних захисних смуг» № 2740-VI від 2 грудня 2010 року).

На землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови (пункт 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486).

Розмір і межі прибережної захисної смуги, зокрема, навколо морських лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації (частини третя статті 60 ЗК України).

Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскарженого рішення).

З огляду на вказані приписи законодавство, чинне на момент прийняття оскарженого рішення, вимагало визначати прибережні захисні смуги у межах населених пунктів з урахуванням будь-якої містобудівної документації у цій сфері та виходячи з конкретних умов забудови, які склалися на місцевості (у цій справі - виходячи з існування фактичної забудови спірної земельної ділянки).

Суд першої інстанції встановив, що 19 червня 2009 року Миколаївська міська рада прийняла рішення № 35/51 про передання в оренду ТОВ «Миколаївбудпроект» для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2 , земельної ділянки, частину якої 4 вересня 2009 року ця рада відповідно до пунктів 54-54.1 оскарженого рішення передала у приватну власність ОСОБА_4 як спірну земельну ділянку. Відповідно до інформації Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 04 серпня 2014 року (т. 1 а.с. 12) спірна земельна ділянка згідно із генеральним планом міста відноситься до земельних насаджень загального користування.

Місцеві правила забудови - це нормативно-правовий акт, яким встановлюється порядок планування і забудови та іншого використання територій, окремих земельних ділянок, а також перелік усіх допустимих видів, умов і обмежень забудови та іншого використання територій та окремих земельних ділянок у межах зон, визначених планом зонування (абзац чотирнадцятий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій»).

У пункті 1.4 глави 1 частини ІІ «Вимоги та обмеження використання і забудови земельних ділянок на території міста» Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41 і які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, ця рада передбачила реалізацію розробленого ВАТ «Миколаївводпроект» ще у 1997 році робочого проекту «Установление водоохранной зоны и прибрежной защитной полосы рек Ингул, Ю. Буг и Бугского лимана на территории города Николаева», а також констатувала, що прибережна захисна смуга Бузького лиману належить до природоохоронних планувальних обмежень, які регламентують використання відповідних територій, що не можуть змінювати свої природоохоронні функції.

Крім того, у пункті 3.4 глави 3 частини І «Аналіз сучасного стану міста, існуючої містобудівної документації та виявлення основних тенденцій розвитку міста, які повинні бути покладені в основу розробки "Правил використання та забудови території міста"» Правил використання та забудови території м. Миколаєва міська рада вказала на те, що обов`язковою умовою при реконструкції районів, розташованих на прибережних територіях, є дотримання положень, що стосуються організації водоохоронних зон.

Тим самим Миколаївська міська рада визнала пріоритет норм щодо організації водоохоронних зон, зокрема і прибережної захисної смуги, перед вирішенням питань реконструкції районів, розташованих на прибережних територіях, у тому числі питань нової їх забудови.

Частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території такої зони, є прибережна захисна смуга (абзац тридцять восьмий статті 1 ВК України, абзац другий пункту 8.19, пункт 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів).

Тому, плануючи виділення земельних ділянок у м. Миколаєві під будівництво, міська рада мала врахувати, що відповідно до абзацу третього пункту 10.17 Державних будівельних норм (далі - ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, уздовж берегів водойм прибережні смуги установлюються завширшки не менше 20 м від урізу води, що відповідає нормальному підпертому рівню водойми. Натомість спірна земельна ділянка, як встановив суд першої інстанцій, розташована за 9 м від урізу води, що всупереч Правилам використання та забудови території м. Миколаєва унеможливлює дотримання положень, які стосуються організації водоохоронних зон.

Різновидом містобудівної документації є генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту (абзац восьмий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій»).

Ураховуючи, встановлені на підставі Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 21 листопада 1986 року № 403, і Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року обставини, є доведеним, що порушують конкретні умови забудови, які склалися на спірній земельній ділянці до прийняття оскарженого рішення, і такими, що унеможливлюють дотримання режиму прибережної захисної смуги, передання у приватну власність спірної земельної ділянки для нового житлового будівництва, а також з цією метою знищення зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману, про що зазначалось у зверненні командира військової частини НОМЕР_3 до прокурора природоохоронної прокуратури Миколаївської області від 27 лютого 2013 року, яке стало разом із повідомлення у засобах масової інформації приводом для проведення у березні 2013 року прокурорської перевірки (т. 1, а. с. 239-265).

Так, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст належать до земель рекреаційного призначення (стаття 51 ЗК України). На цих землях забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель (частина друга стаття 52 ЗК України).

Тому передання у приватну власність земельної ділянки, віднесеної до території зелених насаджень загального користування (земельної ділянки зелених зон і зелених насаджень міст), для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд без зміни її цільового призначення теж суперечило приписам ЗК України (аналогічний висновок викладений у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 761/31121/14-ц).

Слід звернути увагу, що на зміну цільового призначення спірної земельної ділянки (як частини земельної ділянки ТОВ «Миколаївбудпроект», з якої Миколаївська міська рада згідно з пунктами 54-54.1 оскарженого рішення спірну земельну ділянку виділила) була накладена заборона, про що зазначено Миколаївською міською радою у пункті 54-54.1 рішення № 35/51 від 19 червня 2009 року (т. 1, а. с. 8), передаючи в оренду земельну ділянку для ТОВ «Миколаївбудпроект». Тоді як наявні у матеріалах справи докази не підтверджують того, що Миколаївська міська рада відповідно до законодавства змінила цільове призначення спірної земельної ділянки на землі житлової забудови. Згідно з пунктами 54-54.1 оскарженого рішення Миколаївська міська рада, не дотримуючи порядку зміни цільового призначення спірної земельної ділянки та порушуючи відповідну заборону, згадану у пункті 54 рішення Миколаївської міської ради № 35/51 від 19 червня 2009 року, «віднесла» спірну земельну ділянку до земель житлової забудови, вказавши після цього, що обмеження використання спірної земельної ділянки згідно з Класифікатором обмежень та обтяжень у використанні земельних ділянок відсутні.

За такого колегія суддів вважає встановленим на підставі Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 21 листопада 1986 року № 403, і Генерального плану м. Миколаєва, затвердженого рішенням Миколаївської міської ради № 35/18 від 18 червня 2009 року, факту належності земельних ділянок по пров. Авіаційному (куди віднесена і спірна земельна ділянка) до території спеціального призначення - території зелених насаджень загального користування (т. 1, а. с. 12), а також факту віднесення відповідно до Правил використання та забудови території м. Миколаєва, затверджених рішенням Миколаївської міської ради від 17 жовтня 2003 року № 15/41, спірної земельної ділянки до ландшафтно-рекреаційної зони м. Миколаєва, де заборонене будівництво, що спростовує висновок суду першої інстанції про передчасність аргументів прокурора про порушення Миколаївською міською радою при прийняття оскаржуваного рішення містобудівного законодавства.

Встановивши належність спірної земельної ділянки до земель, на які поширювалася чітка заборона на передання їх у приватну власність з метою будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд (як земельної ділянки, одночасно віднесеної до прибережної захисної смуги Бузького лиману, території зелених насаджень загального користування та до ландшафтно-рекреаційної зони м. Миколаєва) колегія суддів дійшла висновку про незаконність пунктів 54, 54.1 оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради.

Наслідки незаконності рішення органу місцевого самоврядування визначені законом.

Згідно із частиною першою частини 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина 1 статті 155 ЗК України).
Щодо позовних вимог про визнання недійсним державного акту серії ЯИ№140154 від 23 жовтня 2009 року, виданого ОСОБА_4 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 року за №03.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта, громадяни набувають право власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої цієї ж статті набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта).

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Оскільки вказаний державний акт був виданий на підставі незаконного рішення міської ради, позовні вимоги про його недійсність є також обґрунтованими.

Щодо позовної давності.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Положеннями частини четвертої статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачі по справі подали заяви, в яких просили застосувати наслідки пропуску прокурором позовної давності.
Як роз`яснено в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відому у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, а тому у нього були відсутні підстави для застосування наслідків пропуску позовної давності.

Між тим, дійшовши висновків про доведеність позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з наступного вирішення питання дотримання прокурором позовної давності, взявши до уваги також висновки, викладені у Постанові Верховного Суду (пункти 95 - 96, 99 - 100).

Так, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).

У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц, зважаючи на її обставини, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суд має встановити, коли прокурор довідався чи міг довідатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у пункті 48 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 так: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.

Прокурор у даній справі звертався до суду безпосередньо в інтересах держави, обґрунтовуючи таке відсутністю у Держсільгоспінспекції повноважень на захист прав щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, набувши таким чином в силу статті 45 ЦПК України (у редакції закону, чинній на час звернення з позовом) статусу позивача, а тому для вирішення питання, чи пропущений у справі строк позовної давності, слід з`ясувати, коли прокурору стало відомо про оскаржуване рішення міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи, прокуратура встановила порушення законодавства України переданням у приватну власність спірної земельної ділянки водного фонду під час проведеної у березні 2013 року перевірки після розгляду повідомлень ЗМІ та звернення командира військової частини НОМЕР_3 про проведення підготовчих будівельних робіт і масове знесення зелених насаджень у зеленій зоні на узбережжі Бузького лиману (т. 1 а.с. 239, 264). Доказів того, що прокуратура або Державна інспекція сільського господарства України до цього знала або могла знати про передання спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 суду не надано. Крім того, факт присутності працівника прокуратури на сесії Миколаївської міської ради під час прийняття оскарженого рішення на перебіг позовної давності у цій справі не впливає, оскільки безпосередньо в оскарженому рішенні немає відомостей про порушення законодавства, що підтверджується змістом цього рішення і стенограмою засідання сесії. Такі порушення органи прокуратури встановили лише під час перевірки у березні 2013 року. За такого, звернувшись з позовом у жовтні 2014 року прокурором строк позовної давності не пропущений.

Також колегія суддів звертає увагу на висновки, викладені у пунктах 80-81, 101.14 Постанови Верховного Суду.

Так, як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц).

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, а також пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів.

Велика Палата Верховного Суду звертає також увагу на те, що цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах на землях комунальної власності, є і був обмежений законодавчо з огляду зокрема на приписи частин другої - четвертої статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України. Вказане стосується і земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах уздовж лиманів (див. також пункти 39-50, 108-117 цієї постанови). Крім того, як встановлено судом апеляційної інстанцій, прокурор позовну давність не пропустив (див. пункти 91, 99-100 цієї постанови).

Щодо висновку суду першої інстанції про незалучення до участі у справі правонаступника Міжрайонної природоохоронної прокуратури.
Колегія суддів вважає такий висновок помилковим з огляду на наступне.
Щодо висновку суду про незалучення до участі у справі правонаступника Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері після припинення юридичної особи як самостійної підстави для відмови у позові.

Зазначений висновок суду суперечить вимогам ст. 1 Закону України «Про прокуратуру», якою як у попередній, так і в діючій редакції визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства і держави.

Частинами 2, 5 ст.7 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що єдність органів прокуратури забезпечується єдиними засадами організації та діяльності прокуратури та єдиним статусом прокурорів. Утворення, реорганізація та ліквідація прокуратур, визначення їх статусу, компетенції, структури і штатів здійснюються Генеральним прокурором.

З огляду на вказані положення, наказом Генерального прокурора України від 05 грудня 2014 року №151ш у зв`язку з прийняттям Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року та набранням чинності окремих його положень, з метою удосконалення організації роботи органів прокуратури Миколаївської області у структурі та штатному розпису прокуратури області було ліквідовано Миколаївську міжрайонну прокуратуру з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері.

Частиною 6 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надано право у тому числі участі в розгляді справи, оскарження судових рішень.

Особливості реалізації представницької функції прокурора визначено статтею 24 Закону, яка надає право подавати документи у судовій справі прокурору, який пред`явив позов, прокурору, який бере участь у її розгляді, а також прокурору вищого рівня. За ст. 17 Закону України «Про прокуратуру» прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звертався до суду як представник органів прокуратури в цілому, на виконання покладених на нього законодавством функцій та обов`язків, спір у даному випадку виник між територіальною громадою міста, інтереси якої представляє прокурор, та Миколаївською міською радою і ОСОБА_4 , ліквідація в структурі органів прокуратури області такого структурного підрозділу не є підставою для заміни органу прокуратури в справі в порядку ст. 55 ЦПК України.

Водночас, прокуратура області, як юридична особа і структурна одиниця органів прокуратури України, які є єдиною системою, продовжує підтримувати позовні вимоги Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержання законів у природоохоронній сфері, що підтверджується поясненням прокурора від 01 квітня 2019 року, долученим до матеріалів справи.

Таким чином, висновок суду про наявність підстав для відмови прокурору у позові через незалучення до участі у справі правонаступника прокурора, який звернувся з позовом, суперечить нормам процесуального права.

Відносно висновку суду першої інстанції про добросовісний характер набуття у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та що саме ці особи понесуть непропорційний тягар у зв`язку із непропорційним втручанням у право власності, колегія суддів вважає, що предметом судового розгляду у даній справі була законність рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі спірної земельної ділянки безоплатно у власність ОСОБА_4 та державного акту на вказану ділянку, позовні вимоги про витребування (повернення) земельної ділянки в остаточній редакції позовних вимог не заявлялись, у зв`язку з чим висновок суду про добросовісність набуття третіми особами права власності на цю земельну ділянку та можливих майбутніх порушень прав третіх осіб виходить за межі предмету позову, ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам статей 13, 81, 264 ЦПК України.

Враховуючи, що судом першої інстанції були неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, рішення суду на підставі положень пунктів 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати, постановивши нове судове рішення про задоволення позову.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції скасовано та постановлено нове, необхідно відповідно й провести розподіл судових витрат.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Порядок та розміри оплати судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» (далі Закон).
На час звернення з позовом до суду прокурор був звільнені від сплати судового збору (п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону, у редакції закону, яка була чинною на час звернення з позовом).
Прокурором заявлені вимоги немайнового характеру.
Згідно діючих на час звернення з позовом ставок справлянна судового збору (ч. 2 ст. 4 Закону) позовні вимоги немайнового характеру оплачувались судовим збором за ставкою - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становило 243 грн. 60 коп. Апеляційним судом задоволені дві вимоги немайнового характеру, а тому в дохід держави слід стягнути з відповідачів за вирішення позову в суді першої інстанції 487 грн. 20 коп. в рівних частках з кожного, тобто по 243 грн. 60 коп.
При зверненні з апеляційною скаргою прокурором оплачено 730 грн. 80 коп. судового збору (т. 3, а.с. 91).
За такого на користь прокурора з відповідачів необхідно стягнути по 365 грн. 40 коп. судового збору з кожного.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2019 року скасувати, постановити по справі нове судове рішення.

Позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Миколаївської міської ради, ОСОБА_4 , треті особи, які не мають самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визнання незаконними і скасування рішення міської ради та визнання недійсним державного акту на право власності на землю задовольнити.
Визнати незаконним та скасувати пункти 54, 54.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року в частині надання ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_1 .
Визнати недійсним державний акт серії ЯИ №140154 від 23 жовтня 2009 р., виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку з кадастровим номером :12:001:0011 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 р. за №03.
Стягнути з Миколаївської міської ради (), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) в дохід держави судовий збір по 243 грн. 60 коп. з кожного.
Стягнути з Миколаївської міської ради (), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Прокуратури Миколаївської області () по 365 грн. 40 коп. з кожного судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.З. Бондаренко

Т.В. Крамаренко

_________________________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 04 грудня 2019 року