КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Київ
Справа № 752/11632/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Чередніченко Н.П.,
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

В червні 2018 року представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову посилається на те, що 16.06.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 38-05/1/415, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачено договором та графіком погашення кредиту.

В порушення умов договору відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 15.05.2018 року має заборгованість за кредитом в сумі 8342 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 218 320 грн. 51 коп., заборгованість за відсотками в сумі 9517,61 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 249 087 грн. 68 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості.

З огляду на те, що відповідач свої зобов`язання за договором виконує неналежним чином, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, та з урахуванням уточнень до позову, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 17859,61 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 8342 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 218 320 грн. 51 коп., та заборгованості за відсотками в сумі 9517,61 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 249 087 грн. 68 коп., а також судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту № 38-05/1/415 від 16.06.2007 року в розмірі 17859 доларів США 61 цент, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 467 408 грн. 19 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 8342 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 218 320 грн. 51 коп., та заборгованості за відсотками в сумі 9517,61 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 249 087 грн. 68 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів.

Вказує, що кредитний договір та розрахунок заборгованості не підтверджує фактів, викладених у позовній заяві. Зокрема, у справі відсутні докази на підтвердження видачі відповідачу кредиту у розмірі 95 370 грн.
До справи не додано виписку по рахунку, заяву відповідача про видачу кредиту, не зазначено меморіального ордеру чи іншого документу, що підтверджує безпосередньо видачу коштів або переказ на рахунок відповідача.
Судом не враховані пояснення відповідача та надані нею докази про те, що в 2010 році відповідач зверталась до суду з позовом до АКБ СР «Укрсоцбанк» про визнання протиправними дій щодо підвищення відсоткової ставки, а з ухвали третейського суду від 07 жовтня 2015 року чітко вбачається, що після отримання розрахунку, наданого ОСОБА_1 було визнано, що борги відсутні, кредит сплачено в повному обсязі, тому представником банку було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з позасудовим врегулюванням спору. Тобто стороною відповідача доведено і не спростовано позивачем, що станом на 07.10.2015 року борг було сплачено у повному обсязі та сторони претензій одна до одної не мали.
Вказує, що через тяжкий хворобливий стан здоров`я ( рак) відповідач не пам`ятає точну суму, яку отримувала, але наполягає на тому, що заборгованість у неї відсутня.
Оскільки факт видачі кредиту не підтверджено, відповідач не може вказати отриману нею суму, існують всі підстави для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у позові.
Наданий до позовної заяви розрахунок заборгованості також є необґрунтованим, не підтвердженими є нарахування суми відсотків у значному розмірі. При цьому банк використовує у розрахунках відсоткову ставку з 24.10.2008 року у розмірі 13,5% річних, однак додаткової угоди про збільшення процентної ставки відповідач не укладала, що підтверджується копією проекту додаткової угоди, яку відповідач не підписала.
Крім того, відповідно до умов договору кредиту, кредит було надано з кінцевим терміном повернення до 15 червня 2012 року, проте наданий позивачем розрахунок не співпадає з терміном дії договору.
Відповідно до вказаного розрахунку, регулярну оплату кредиту та процентів було припинено відповідачем з 10 лютого 2010 року. Оскільки банк звернувся до суду у червні 2018 року, відповідач подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Проте судом першої інстанції було безпідставно прийнято до уваги обставину, на яку послався представник позивача, а саме сплату відповідачем останнього платежу за відсотками 07 серпня 2017 року, оскільки позивачем не доведено сплату відповідачем 07.08.2017 року 1,16 доларів США.
Наданий на підтвердження вказаної обставини розрахунок заборгованості не може бути визнаний належним доказом. Разом з тим, судом не прийнято до уваги надані відповідачем докази, якими підтверджується, що вона з 01.12.2015 року по 01.12.2018 року перебувала в зоні АТО та фізично не могла здійснювати будь-яких платежів.
Відповідач зазначеного платежу не здійснювала. Позивачем не надано суду платіжного документу з підписом відповідача, виписку по рахунку, які б підтверджували надходження коштів від відповідача, що підтверджує факт відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності.
При цьому звертає увагу, що в Єдиному державному реєстрі судових рішень розміщено значну кількість судових рішень, з яких вбачається, що позичальники «Укрсоцбанку», які між собою не пов`язані, масово здійснили однакові платежі в розмірі 1,16 ( 1,19) доларів США за різними кредитними договорами. Відповідач, дізнавшись про порушення своїх прав, звернулась до правоохоронних органів та НБУ про вчинення злочину щодо підробки платіжного документу та здійснення платежу начебто від її імені.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила задовольнити.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, відзиву на апеляційну скаргу не подав, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення від 15 жовтня 2019 року, тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за відсутності представника позивача відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином умови кредитного договору не виконала, що призвело до заборгованості перед позивачем: за кредитом в сумі 8342,00 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 218320,51 грн., заборгованість за відсотками в сумі 9517,61 доларів США, що за курсом НБУ складає суму в розмірі 249087,68 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості.
Заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності судом не прийнято до уваги, враховуючи те, що останній платіж по відсоткам відповідачем було здійснено в 07.08.2017 року, та доказів зворотному матеріали справи не містять, а тому саме з цієї дати у позивача виникло право пред`явити до відповідача вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та відсотків за користування ним і таке право, відповідно до ст. 257 ЦК України, діяло протягом трьох років, тобто до 07.08.2020 року .
Враховуючи, що позов пред`явлено 08.06.2018 року, суд вважав, що позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах строку позовної давності, а тому доводи сторони відповідача про його пропуск визнав безпідставними, тому суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та законним, в зв`язку з чим він підлягає задоволенню в повному обсязі.

Проте з висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, вважає їх такими, що не відповідають обставинам справи та зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 червня 2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитором) та ОСОБА_1 (позичальником) було укладено договір кредиту на придбання автомобіля № 38-05/1/415, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 17 270 доларів США зі сплатою 12,0 процентів річних з кінцевим терміном повернення до 15.06.2012 року.

Відповідно до умов зазначеного договору відповідач зобов`язалась в порядку і на умовах, визначених договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачено договором та графіком погашення кредиту.

Сторонами в договорі було узгоджено відповідний щомісячний графік погашення боргу, яким передбачено щомісячну суму платежу по кредиту 288 доларів США.

Відповідно до п.2.4 договору нарахування процентів здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день поточного місяця, а також в кінцевий термін погашення заборгованості, визначений кредитним договором. Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту у період з 1 по 10 число місяця, наступного за звітним, за фактичну кількість днів користування кредитом.

Факт укладення зазначеного кредитного договору та його умови відповідачем не оспорюються.

Відповідно до умов п.2.1 договору кредиту, надання кредиту здійснюється шляхом видачі позичальнику готівкових грошей в іноземній валюті ( долари США ) з позичкового рахунку шляхом конвертації через операційну касу банку для подальшого перерахування позичальником на цілі, визначені у п.1.2 цього договору ( для оплати придбаного автомобіля марки Шевролет, 2006 року випуску, згідно з договором купівлі-продажу автомобіля від 14.06.2007 року, укладеного з ТОВ «УкрАвто ЗАЗ-Сервіс»).

Таким чином, відповідно до умов договору кредиту та розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви, сума отриманих кредитних коштів складає 17270 доларів США.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності в матеріалах справи доказів на підтвердження видачі відповідачу кредиту у розмірі 95 370 грн. є необґрунтованими.

Як вбачається з довідки банку та зазначеного розрахунку заборгованості, у період дії кредитного договору відповідачем було сплачено 8928 доларів США на погашення основної заборгованості по кредиту ( тіла кредиту), а також за період з 12.07.2007 року по 10.02.2010 року сплачено процентів за користування кредитом на суму 4247,81 доларів США.

Таким чином, залишок несплаченої суми кредиту становить 8342 долари США.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, проценти за користування кредитом були нараховані ним як за період кредитування, тобто з 16 червня 2007 року по 15 червня 2012 року, так і після завершення строку повернення кредиту, визначеного договором (15 червня 2012 року), та продовжено нарахування до 14 травня 2018 року.

Зазначені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, внаслідок чого суд дійшов необґрунтованого висновку про доведення позивачем розміру нарахованих та несплачених відповідачем процентів за користування кредитом на суму 9517,61 доларів США.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 5 років - до 15 червня 2012 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування до 15 червня 2012 року відповідач мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця. Починаючи з 16 червня 2012 року, відповідач мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок про те, що припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, нарахування позивачем процентів за період з 16 червня 2012 року по 14 травня 2018 року є безпідставним, що не було враховано судом першої інстанції при визначенні суми заборгованості.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на строкову заборгованість у межах строку кредитування, тобто по 15 червня 2012 року позивачем було нараховано проценти за користування кредитом на суму 5649,51 долари США, на прострочену заборгованість нараховано відсотків за вказаний період 1363,17 доларів США, тобто загальна сума нарахованих процентів в межах строку кредитування становить суму 7012,68 доларів США. Оскільки відповідачем було сплачено процентів на суму 4248,97 доларів США, то залишок суми непогашених процентів становить 2763,71 доларів США.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення процентів, нарахованих після завершення строку кредитування, за період з 16 червня 2012 року по 14 травня 2018 року на суму 6753,9 доларів США (9517,61 2763,71), необхідно відмовити за безпідставністю зазначених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги відповідача про повне погашення кредиту колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки належних та допустимих доказів цих обставин, тобто платіжних документів про погашення суми заборгованості по кредиту - 8342 долари США та залишку заборгованості по процентах в межах строку кредитування 2763,71 доларів США, - відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо безпідставного застосування позивачем процентної ставки в розмірі 13,5 %, яка стала в односторонньому порядку застосовуватись банком з 05 листопада 2008 року, не зважаючи на умови кредитного договору про необхідність укладення між сторонами додаткової угоди, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи вбачається, що позивач завчасно повідомив відповідача про намір змінити розмір процентів за надання кредиту ( 24 жовтня 2008 року), а заборона банкам в односторонньому порядку підвищувати процентну ставку за кредитними договорами була закріплена на законодавчому рівні з прийняттям Закону № 661-VI від 12.12.2008 року, що набув чинності з 09 січня 2009 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог про стягнення суми заборгованості по кредиту - 8342 долари США та заборгованості по процентах в межах строку кредитування 2763,71 доларів США, виходячи з наступного.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки кредитний договір від 16 червня 2007 року встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Зазначені висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (5 років), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, 10 лютого 2010 року відповідачем було внесено останній платіж по кредиту, строк повернення усієї суми кредиту визначений договором 15 червня 2012 року.

За викладених обставин, у період з 11 березня 2013 року по 16 червня 2015 року завершився перебіг трирічного строку позовної давності для кожного із наступних щомісячних платежів ( суми кредиту та нарахованих процентів) по кредитному договору, а 16 червня 2015 року і щодо останнього платежу, строк сплати якого визначений графіком до 15 червня 2012 року.

Висновки суду першої інстанції про вчинення відповідачем дій, які переривають перебіг позовної давності, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що перебіг строку позовної давності для кожного із щомісячних платежів завершився 16 червня 2015 року.

Як вбачається з довідки про надходження платежів та розрахунку заборгованості, в них зазначено про надходження платежу в розмірі 1 (одного) долара 16 центів США 07 серпня 2017 року, які були зараховані на погашення процентів.

Заперечуючи проти здійснення вказаного платежу, відповідач посилалась на довідку командира військової частини НОМЕР_1 від 05 листопада 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_1 на підставі контракту була зарахована до особового складу Збройних Сил України та брала участь у проведенні антитерористичної операції з 01.12.2015 року по 05.11.2018 року. 05 листопада 2018 року була достроково комісована за станом здоров`я у званні полковника ( а.с. 46). Тому відповідач вказує, що перебуваючи у зоні АТО, вона не могла 07 серпня 2017 року здійснювати зазначений платіж.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи за дорученням уповноваженою на це особою ( правовий висновок Верховного Суду України у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16).

Однак, представником позивача не було надано до суду належних доказів на підтвердження здійснення саме відповідачем зазначеного платежу у розмірі 1,16 доларів США.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності розпочинається зі спливом строку виконання.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку ( ч. 1 ст. 264 ЦК України).

Таким чином перебіг позовної давності може бути перервано лише у межах самого строку позовної давності, тобто у даному випадку у період трьох років з моменту настання строку виконання зобов`язання по кожному із щомісячних платежів.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що перебіг позовної давності завершився 16 червня 2015 року, отже, незалежно від особи, яка здійснила платіж у розмірі 1,16 доларів США, надходження вказаного платежу 07 серпня 2017 року не перериває строку позовної давності, оскільки вказаний платіж був здійснений поза межами трирічного строку позовної давності, у зв`язку з чим переривання вказаного строку не відбулось.

Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи, що відповідач подала письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року та прийняття постанови про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 10 516 грн. 68 коп., оскільки відповідач як інвалід 2 групи звільнена від сплати судового збору при поданні апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 липня 2019 року скасувати та прийняти постанову:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту № 38-05/1/415 від 16 червня 2007 року відмовити.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 10 516 грн. 68 коп.
Сторони: позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», , адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Ковпака, 29.
Відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 05 грудня 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.