Справа № 129/2374/16-ц
Провадження № 22-ц/801/286/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондар О.В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 рокуСправа № 129/2374/16-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Матківської М. В., Сопруна В. В.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцька Жанна Йосипівна, про встановлення нікчемності заповіту та визнання права власності на спадкове майно,

за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 06 листопада 2017 року у м. Гайсині суддею цього суду Бондар О. В., дати складання повного тексту рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - приватний нотаріус Гайсинського районного нотаріального округу Вінницької області Савіцька Ж. Й., про встановлення нікчемності заповіту і визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла її рідна сестра - ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на наступне майно: 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0787 га за цією ж адресою. Позивач є єдиною спадкоємицею за законом ОСОБА_7, тому у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті останньої.

Постановою державного нотаріуса Гайсинської державної нотаріальної контори від 14 січня 2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності ОСОБА_7 на спадкове майно.

Водночас, у січні 2016 року позивачу стало відомо, що на спадкове майно, крім неї, претендують ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які є спадкоємцями за заповітом ОСОБА_8 - чоловіка її сестри ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Згідно з заповітом, посвідченим 13 лютого 2014 року приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж. Й., ОСОБА_8 на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у рівних частинах належні йому на праві особистої приватної власності 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0787 га за цією ж адресою.

Позивач вважає, що вказаний заповіт є нікчемним, оскільки він був складений на прохання заповідача, у зв'язку з його похилим віком і слабким здоров'ям, у присутності двох свідків, одним із яких є сестра спадкоємця за заповітом ОСОБА_4 - ОСОБА_9, що суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема статті 1253 ЦК України.

Посилавшись на викладені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 28 березня 2017 року, позивач просила суд встановити, що заповіт від 13 лютого 2014 року, складений ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж. Й., зареєстрований в реєстрі за № 467, є нікчемним та визнати за нею право власності на 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0787 га за цією ж адресою, які належали спадкодавцю - ОСОБА_7 на праві власності у порядку спадкування після смерті її чоловіка - ОСОБА_8

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено, що заповіт, складений ОСОБА_8 13 лютого 2014 року та посвідчений приватним нотаріусом Гайсинського районного нотаріального округу Савіцькою Ж. Й., зареєстрований в реєстрі за № 467, є нікчемним. Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом після смерті її сестри ОСОБА_7, яке складається із: 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,0787 га за цією ж адресою, кадастровий номер НОМЕР_1.

Додатковим рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 грудня 2017 року стягнуто з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн, судовий збір у розмірі 1 102,40 грн, по 2 551,20 грн з кожного відповідача.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 26 березня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_4 задоволено. Рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного суду від 05 грудня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Апеляційного суду Вінницької області від 26 березня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд зазначив, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 фактично позбавив позивача реалізації її права на спадщину за законом та самоусунувся від встановлення дійсних обставин справи, перевірки доводів сторін і доказів поданих на їх підтвердження, спір по суті не вирішив.

Відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

21 січня 2019 року позивач подала до Вінницького апеляційного суду відзив на апеляційні скарги, у якому зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 06 листопада 2017 року без змін.

Сторони належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, проте в судове засідання не з'явились, причини неявки суду не повідомили, що, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з 11 лютого 1951 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища (т.1, а. с. 10).

На підставі договору купівлі-продажу від 03 вересня 1968 року, посвідченого Гайсинською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2460 та зареєстрованого Тульчинським міським бюро технічної інвентаризації 09 вересня 1968 року за № 475, і договору купівлі-продажу від 04 вересня 1970 року, посвідченого Гайсинською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2606 та зареєстрованого Тульчинським міським бюро технічної інвентаризації 18 вересня 1970 року за № 475, за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 20-21).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Гайсинською міською радою 05 березня 2008 року, за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0787 га по АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 20-21).

13 лютого 2014 року ОСОБА_8 склав заповіт, за яким заповів на випадок смерті належні йому на праві особистої приватної власності ? частини житлового будинку та земельну ділянку площею 0, 0787 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходяться по АДРЕСА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у рівних частинах (т. 1, а. с. 77).

За змістом заповіту, його було складено на прохання заповідача, у зв'язку з його похилим віком та слабким здоров`ям, в присутності двох свідків: ОСОБА_10 та ОСОБА_9, текст заповіту підписано ОСОБА_11.

Згідно з довідкою про причину смерті за № 263 від 16 жовтня 2014 року ОСОБА_8 помер у зв'язку з наступними хворобами: УХЕ, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня (т. 1, а. с. 79).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_12 21 грудня 1962 року, її батьками є ОСОБА_13 та ОСОБА_14, жителі с. Нараївка Гайсинського району Вінницької області (т. 1, а.с. 174). Відповідно до витягу № 8 від 22 вересня 2016 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_15 17 березня 1959 року, її батьками є ОСОБА_13 та ОСОБА_14, жителі с. Нараївка Гайсинського району Вінницької області (т.1, а. с.136). Відповідно до витягу № 0 від 22 вересня 2016 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_14 (після шлюбу ОСОБА_16) ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_2, вони уклали шлюб 1 вересня 1984 року (т. 1, а. с. 138,139).

У відповіді Гайсинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 22 вересня 2016 року за № 879-04-39 зазначено, що актового запису про шлюб на гр. ОСОБА_4 по Гайсинському районі не виявлено. Перевірка проведена за 7 років (т. 1, а. с. 135).

Зазначені вище документи, підтверджують, що ОСОБА_9 є рідною сестрою ОСОБА_4, що також не заперечується сторонами, тобто оспорюваний позивачкою заповіт складений в присутності свідка - близької родички особи, на користь якої складено заповіт.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року (т. 1, а. с. 76 ), та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, яку прийняли ОСОБА_5 і ОСОБА_4, що підтверджується їх заявами від 26 листопада 2014 року (т. 1, а. с. 73-74).

Згідно з довідкою № 3796 від 25 листопада 2014 року, виданою виконавчим комітетом Гайсинської міської ради Вінницької області, ОСОБА_8 на день смерті був зареєстрований та постійно проживав у АДРЕСА_1. На день його смерті за вказаною адресою разом із спадкодавцем була зареєстрована його дружина - ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 82)

26 листопада 2014 року ОСОБА_7 подала нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини (в тому числі і за законом), що залишилась після смерті її чоловіка ОСОБА_8 (т. 1, а. с. 75).

За змістом цієї заяви, ОСОБА_7 відмовилась від обов'язкової частки у спадщині та зазначила, що оскільки спадкове майно є особистою власністю спадкодавця, вона на ? частину, передбачену ст. 368 ЦК України та ст. ст. 60, 63 Сімейного кодексу України, не претендує.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (т.1, а. с. 12), а після її смерті відкрилась спадщина.

ОСОБА_3 20 жовтня 2015 року звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті її сестри ОСОБА_7 (т. 1, а. с. 101), проте постановою державного нотаріуса Гайсинської державної нотаріальної контори від 14 січня 2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри - ОСОБА_7 у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності останньої на спадкове майно.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 01 липня 2016 року, що набрало законної сили 8 лютого 2017 року, задоволено позов ОСОБА_3 та визнано за нею у порядку спадкування після смерті сестри ОСОБА_18 яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, право власності на 1/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,078 га кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої за цією ж адресою (т. 1, а. с. 15-16).

Задовольняючи позов, суд виходив із того, що спірне майно було придбане за час шлюбу, між подружжям ОСОБА_8 був відсутній договір про належність нерухомого майна, ніхто з них у судовому порядку не встановлював правовий режим нерухомого майна, тому 1/2 частини житлового будинку та земельна ділянка, розташовані по АДРЕСА_1, належали ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності, частки яких є рівними. Відмова ОСОБА_7 від обов'язкової частки у спадковому майні не припиняє право спільної сумісної власності, що є підставою для визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/4 частини житлового будинку та 1/2 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1 у порядку спадкування після смерті сестри ОСОБА_7

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 207 ЦК України якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Посвідчення правочинів є однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси (п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Положеннями статей 1216, 1217, 1218 ЦК України встановлено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 1248 ЦК України встановлено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Главою 3 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, було визначено порядок посвідчення заповіту, зокрема встановлено, що нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. ст. 1258, 1267 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання заповіту від 13 лютого 2014 року нікчемним, оскільки він складений з порушенням вимог ст. 1253 ЦК України щодо посвідчення заповіту, зокрема, одним зі свідків була ОСОБА_9 - близька родичка спадкоємця ОСОБА_4 За таких обставин, враховуючи, що єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_8 була його дружина - ОСОБА_7, яка прийняла спадщину, оскільки постійно проживала на час відкриття спадщини із спадкодавцем, а єдиним спадкоємцем за законом після її смерті є її рідна сестра ОСОБА_3, яка у передбачений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою нотаріуса Гайсинської державної нотаріальної контори від 14 січня 2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри через відсутність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності ОСОБА_7 на спадкове майно, тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що для захисту права позивача на спадщину слід задовольнити її вимоги про визнання права власності на спадкове майно.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що права ОСОБА_3, як спадкоємця за законом ОСОБА_7, не порушуються у зв'язку зі складанням заповіту на користь відповідачів з огляду на таке.

У частині 1 ст. 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Частина 1 ст. 1274 ЦК України обмежує право спадкоємців за заповітом на відмову від спадщини на користь іншої особи: такою особою може бути тільки інший спадкоємець за заповітом. У свою чергу, і спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини лише на користь іншого спадкоємця за законом.

Таким чином, позивач, як спадкоємець ОСОБА_7, яка відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8, може отримати право на спадщину за законом на спірну у цій справі частину спадщини лише у разі встановлення нікчемності заповіту від 13 лютого 2014 року.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційних скарг про необґрунтованість рішення суду першої інстанції та відсутність достатніх доказів для задоволення позовних вимог, оскільки вони зводяться до іншого тлумачення норм матеріального права, ніж допущене судом та до переоцінки доказів, однак на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М. В. Матківська

В. В. Сопрун

Повний текст постанови виготовлено 22 січня 2019 року.