Дата документу 13.08.2019 Справа № 330/2781/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 330/2781/18
Провадження №22-ц/807/2667/19
Головуючий в 1-й інстанції - Федорець С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарПутій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2019 року, ухвалене в смт. Якимівка у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю в якому зазначила, що згідно ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року за нею визнано право власності на кафе-магазин з готелем за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане майно було зареєстровано у встановленому законом порядку. Також, згідно до вказаної ухвали, позивачці у користування було передано частину земельної ділянки під вказаною нерухомістю, проте нею це право користування земельною ділянкою не було зареєстровано у встановленому законом порядку. 13.11.2018 року відповідачкою біля вказаної будівлі кафе-магазину з готелем було встановлено 19 фундаментних блоків «ФБС-5», зварені металевим дротом, внаслідок чого практично унеможливлено доступ до магазину та користування ним. Зазначені дії відповідачки, на думку позивача, перешкоджають їй як власнику кафе-магазину користуватися належним їй на праві власності нерухомим майном за призначенням та здійснювати свою підприємницьку діяльність, пов`язану з безпосереднім використанням цього майна. Позивачка просила суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні позивачкою своєю власністю - кафе-магазином з готелем по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання відповідача прибрати за власний кошт усі фундаментні блоки, встановлені нею біля вказаного кафе-магазину з готелем.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2019 року позов задоволено повністю.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_2 належним їй на праві власності кафе-магазином з готелем, розташованим по АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 прибрати за власний кошт фундаментні блоки, встановлені нею біля кафе-магазину з готелем, розташованого по АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по оплаті правової допомоги у розмірі 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ухвалюючи рішення на користь позивача, яка є власницею об`єкта нерухомості, суд обмежив права відповідача, який є власником земельної ділянки, на якому розташований вказаний об`єкт нерухомості. Скаржник вважає, що позивачем не доведено факт того, що встановлені відповідачем фундаментні блоки перешкоджають користуванню будівлею кафе та готелю, оскільки вказані заклади не функціонують, і позивачка цього в судовому засіданні не заперечувала. Крім того, витрати на правову допомогу стягнуті на користь позивачки є необґрунтованими та не доведеними.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі ухвали Якимівського районного суду Запорізької області від 23.01.2013 року позивачці на праві власності належить кафе-магазин з готелем за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності нею було зареєстровано у встановленому законом порядку.

Згідно до вказаної ухвали, позивачці у користування було передано частину земельної ділянки під вказаною нерухомістю, проте нею це право користування земельною ділянкою не було зареєстровано у встановленому законом порядку.

За договором купівлі-продажу нерухомого майна від 03.06.2013 року відповідачка придбала у власність магазин по АДРЕСА_2 , магазин-бар з літнім майданчиком по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0708 га з кадастровим номером НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 .

У подальшому земельна ділянка по АДРЕСА_2 з кадастровим номером НОМЕР_1 за заявою власниці - відповідачки по справі, було поділено на дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

На земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_2 фактично розташоване нерухоме майно - кафе-магазин з готелем, належне позивачці.

На цій земельній ділянці, вздовж будівлі кафе-магазину, відповідачкою 13.11.2018 року було встановлено 19 фундаментних блоків «ФБС-5», зварені металевим дротом.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлені відповідачкою фундаментні блоки біля входу до приміщення магазину позивачки об`єктивно перешкоджають використанню цього приміщення саме за його призначенням, як магазину-кафе, а оскільки власник не може використовувати право власності на шкоду правам інших громадян позовні вимог підлягають задоволенню.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відповідності до частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (частини перша - п`ята статті 319 ЦК України).

Частиною першою статті 375 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Відповідно до статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається менше незручностей.

Планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будівель та споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд. Також враховуються містобудівні та планувальні вимоги, обмеження щодо гранично допустимої висоти будинків, мінімально допустимої відстані від об`єктів, які проектуються, до меж земельної ділянки, існуючих будівель, споруд та огорожі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши неведені вище норми матеріального права, дійшов правильного висновку про те, що 19 фундаментних блоків «ФБС-5», зварені металевим дротом, які безпосередньо наближені до об`єкту нерухомості позивача, встановлені з порушенням правил добросусідства, встановлених статтею 103 ЗК України, яка зобов`язує власників та користувачів земельних ділянок обирати такі способи їх використання, за яких власникам, користувачам сусідніх земельних ділянок та об`єктів нерухомості завдається найменше незручностей.

Доводи, що кафе та готель не функціонують не мають в даних правовідносинах жодного значення, оскільки лише власник вирішує питання щодо їх роботи та функціонування.

Доводи апеляційної скарги, щодо безпідставності стягнення витрат на правову допомогу, спростовуються матеріалами справи, а саме договором про надання правової допомоги від 15.12.2018 року, додатковою угодою до Договору про надання правової допомоги від 15.12.2018 року, розрахунок витрат за договором про надання правової допомоги.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 07 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 14 серпня 2019 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков