Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 760/11993/15-ц

провадження № 61-25372св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Гаращенка Д. Р., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»(далі - ПАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Позовна заява мотивована тим, що 26 травня 2008 року між відкритим акіонерним товариством «Універсал Банк» (далі - ВАТ «Універсал Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 008-2008-1661, за умовами якого їй надано кредит у розмірі 31 595,00 швейцарських франків строком до 10 травня 2038 року зі сплатою 9,95 % річних за користування коштами.

У цей самий день з ОСОБА_1 також укладено кредитний договір № 008-2008-1662, відповідно до якого їй надано кредит у розмірі 25 499,00 швейцарських франків строком до 10 травня 2028 року зі сплатою 11,45 % річних.

Для забезпечення виконання зазначених кредитних зобов`язань між банком та ОСОБА_2 26 травня 2008 року укладено договір поруки № 008-2008-1661-Р та договір поруки № 008-2008-1662-Р, за умовами яких останній зобов`язався відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонногом суду Київської області від 18 травня 2013 року позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. Стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором № 008-2008-1661 від 26 травня 2008 року та за кредитним договором № 008-2008-1662 від 26 травня 2008 року у розмірі 580 660,41 грн, яка складається з: тіла кредиту, нарахованих включно до 16 травня 2013 року відсотків та підвищених відсотків, звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,1506 га по АДРЕСА_1 .

Указане рішення суду не виконано.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Універсал Банк» просило суд на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідачів інфляційні втрати у розмірі 418 075, 50 грн та 3 % річних у розмірі 35 269, 15 грн.

Крім того, з 17 травня 2013 року по 27 травня 2015 року у зв`язку з невиконанням судового рішення виникла заборгованість по відсотках за обома договорами, а саме: за кредитним договором № 008-2008-1661 - 6 024,27 швейцарських франків, з яких: відсотки - 5 584,29 швейцарських франків; підвищені відсотки - 439,98 швейцарських франків; за кредитним договором № 008-2008-1662 - 5 254,25 швейцарських франків, з яких: відсотки - 4 661,72 швейцарських франків; підвищені відсотки - 592,53 швейцарських франків, які банк просив також стягнути з відповідачів на свою користь.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у складі Шереметьєвої Л. А. від 12 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до позичальника ОСОБА_1 про стягнення процентів, суд першої інстанції виходив із наявності підстав, передбачених частинами другою-четвертою статті 267 ЦК України, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, враховуючи направлення банком 27 квітня 2010 року досудової вимоги про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитом протягом 30 днів з моменту отримання вимоги, яку відповідачі отримали 29 квітня 2010 року. Тобто банк змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором, а з цим позовом звернувся до суду у червні 2015 року, тобто з пропущенням трирічного строку позовної давності, установленого статтею 257 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до позичальника ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, суд виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог, зазначивши, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року в частині стягнення заборгованості скасовано та в цій частині відмовлено в позові, у частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до поручителя ОСОБА_2 , суд першої інстанції, керуючись частиною третьою статті 61 ЦПК України, виходив із того, що під час розгляду іншої справи установлено факт припинення поруки ОСОБА_2 за відповідним договором, тому відсутні правові підстави для стягнення з нього заборгованості за процентами, 3 % річних та інфляційних втрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року рішення районного суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 3 % річних та інфляційних втрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» 35 316,88 грн - 3 % річних від прострочення виконання грошового зобов`язання та 442 463,23 грн - інфляційних втрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» задоволено частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами та 3 % річних скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк»заборгованість за процентами за кредитними договорами від 26 травня 2008 року у розмірі 11 278,52 швейцарських франків та 3 % річних у розмірі 35 269,15 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк»3 146,09 грн на відшкодування сплаченого судового збору.

Урешті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року рішення Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано. У цій частині справу за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами та звернення стягнення на предмет іпотеки передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 травня 2014 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 580 660,41 грн та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості залишено без змін.

Разом з тим, оскільки судове рішення від 18 травня 2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не виконано останньою, то відповідно до норм матеріального права та умов кредитних договорів кредитодавець має право на стягнення процентів за договорами та 3 % річних до остаточного виконання судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просила скасувати оскаржуване судове рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Універсал Банк».

Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано цивільну справу № 760/11993/15-ц з Солом`янського районного суду м. Києва.

Зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині задоволення позову до закінчення касаційного провадження.

У вересні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року справу за позовом ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитними договорами призначити до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що законодавством не передбачено стягнення відсотків за користування кредитними коштами після закінчення терміну дії встановлених договором строків виконання основного зобов`язання.

Крім того, спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільнно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання, а саме положення частини другої статті 625 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 008-2008-1661, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 31 595,00 швейцарських франків строком до 10 травня 2038 року зі сплатою 9,95 % річних. Додатком № 2 до цього договору затверджено графік платежів.

У цей самий день між тими самими сторонами укладено кредитний договір № 008-2008-1662, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 25 499,00 швейцарських франків, строком до 10 травня 2028 року зі сплатою 11,45 % річних. Додатком № 2 до договору затверджено графік платежів.

Повернення коштів згідно з пунктом 2.4 кредитних договорів повинно здійснюватися шляхом внесення позичальником щомісячних платежів за кредитом і відсотками відповідно до графіків платежів, які є невід`ємною частиною договору.

Згідно з пунктом 5. 2. 5 кредитних договорів у випадку прострочення сплати чергових платежів позичальник зобов`язаний на вимогу банку погасити кредит достроково в повному обсязі протягом місяця з дня отримання такої вимоги.

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитними договорами 26 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 укладено договори поруки № 008-2008-1661-Р та № 008-2008-1662-Р, за якими останній зобов`язався відповідати за вищевказаними кредитними зобов`язаннями позичальника.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року у справі № 2-131/12 позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитними договорами від 26 травня 2008 року № 008-2008-1661 та № 008-2008-1662 у розмірі 580 660,41 грн; у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0,1506 га по АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року скасовано рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року у частині стягнення заборгованості за кредитними договорами та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову; у частині звернення стягнення на предмет іпотеки - змінено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2014 року скасовано рішення апеляційного суду Київської області від 03 жовтня 2013 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 травня 2014 року залишено без змін рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитними договорами в розмірі 580 660,41 грн та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року набрало законної сили і ОСОБА_1 не виконано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами не відповідає.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та

в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання)

(стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування відсотків за кредитним договором.

Зазначене відповідає висновкам щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Оскільки кредитодавець самостійно, на власний розсуд, скориставшись своїм правом, достроково припинив на майбутнє дію кредитного договору та змінив строк кредитування, то за відсутності належної правової підстави (яка через власні дії кредитодавця є такою, що припинена), відсутні й підстави для нарахування відсотків після дострокового припинення кредитного зобов`язання.

Згідно з розрахунком 3 % річних за весь час прострочення грошового зобов`язання за кредитним договором № 008-2008-1661 від 26 травня 2008 року та за кредитним договором № 008-2008-1662 від 26 травня 2008 року за період з 18 травня 2013 року до 27 травня 2017 року становить 35 269,15 грн (сума боргу 580 660,14 грн х 3 % : 365 днів х 739 кількість днів прострочення).

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, колегія суддів вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконала, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Отже, оскільки судове рішення від 18 травня 2013 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 не виконане останньою, то відповідно до норм матеріального права та умов кредитних договорів банк має право на стягнення 3 % річних до остаточного виконання судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року,дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не виконує рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості, обгрунтовано стягнув з неї 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України. У зв`язку з цим доводи касаційної скарги у цій частині є безпідставними.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з висновком апеляційного суду про стягнення процентів за кредитними договорами, що нараховані після ухвалення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2013 року у розмірі 11 278,52 швейцарських франків.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині стягнення відсотків за кредитними договорами з ухваленням в цій частині нового рішення, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Щодо судових витрат:

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення апеляційного суду скасуванню в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами.

Отже, сплачений ОСОБА_1 судовий збір при поданні касаційної скарги у розмірі 3 926 грн (89,53 % сплаченого судового збору) підлягає стягненню з «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 рокув частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за кредитними договорами скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків за кредитними договорами відмовити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних залишити без змін.

Поновити в нескасованій частині виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 20 липня 2017 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь ОСОБА_1 3 926 грн грн (три тисячі дев`ятсот двадцять шість грн) на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк