Справа № 588/2188/18
2/588/149/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19.11.2019 року м.Тростянець
Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Лободи Т.С., з участю представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу суду, цивільну справу за позовом Тростянецької міської ради Сумської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача Орган опіки та піклування Тростянецької РДА Сумської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Тростянецька міська рада звернулась до суду із указаним позовом до відповідачів, мотивуючи вимоги тим, що на підставі ордеру за №62, виданого ОСОБА_2 24 листопада 2006 року, на підставі рішення Тростянецької міської ради Сумської області за №993 від 21 листопада 2006 року « Про видачу ордерів на кімнати у гуртожитку по АДРЕСА_1 » ОСОБА_2 разом із членами своєї сім`ї дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,отримали право на проживання у гуртожитку у кімнаті АДРЕСА_2 .
19 жовтня 2007 року між комунальним підприємством «Тростянецьке ЖЕУ» та ОСОБА_2 був укладений договір на проживання у гуртожитку, згідно якого відповідач ОСОБА_2 набула статус мешканця кімнати АДРЕСА_2 та зобов`язувалася дотримуватися «Правил розпорядку проживання у гуртожитку» та вимог чинного законодавства і своєчасно сплачувати платежі за спожиті комунальні послуги.
Наймач житла та її сини зареєстрували своє місце проживання за указаною адресою.
У період з 01 по 31 березня 2018 року мешканка гуртожитку ОСОБА_2 разом із родиною не проживала у гуртожитку.
29 березня 2018 року і 01 липня 2018 року ОСОБА_2 зверталася до директора ДП «Комунжитло» із заявами про ненарахування їй оплати за водовідведення, воду та електроенергію за період з 01 квітня 2018 оку по 30 вересня 2018 року у зв`язку із проживання її за місцем роботи у місті Києві та фактичним місцем проживання.
З січня 2018 року наймач ОСОБА_2 у кімнаті не проживає без поважних причин, не використовує житло за його призначенням, не бере участь в упорядкуванні та озелененні прилеглої території.
Позивачу відомо, що наймач на даний час працює у місті Києві та проживає за місцем роботи із синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Її син ОСОБА_5 проживає разом із бабою у її домоволодінні по АДРЕСА_3 .
Посилаючись на те, що відповідачі у кімнаті не проживають більше шести місяців, наймач не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню кімнати, відповідачі житловим приміщенням не цікавляться. їх реєстрація носить формальний характер, причину своєї відсутності за місцем реєстрації не повідомляли, точна теперішня їх адреса не відома, реєстрація відповідачів позбавляє позивача можливості вільно розпоряджатися належним нерухомим майном, тягне за собою збільшення вартості комунальних платежів, позивач просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою АДРЕСА_2 , а також стягнути з відповідачів на користь позивача сплачену суму судового збору у сумі 1762,00 грн.
У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримала у повному обсязі із підстав, викладених у ньому, згодна на заочний розгляд справи.
Відповідачі у судове засідання вкотре не з`явилися, неодноразово повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи. Поштові відправлення, надіслані судом за зареєстрованим місцем проживання відповідачів повертаються на адресу суду без вручення адресатам із різними відмітками поштаря у т.ч. за «інших підстав, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» (а.с.38-41,55-58,61-64,66-69,87-94,99-102,111-114).
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, свою позицію із приводу заявленого позову виклав у письмовому поясненні (а.с.104-105, 115).
Згідно письмових пояснень третьої особи встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з питання надання висновку щодо доцільності визнання малолітньої особи таким, що втратив право користування у приміщенні гуртожитку не зверталася. Інформацією щодо малолітнього ОСОБА_5 служба у справах дітей Тростянецької РДА не володіє. Доказів проживання неповнолітнього ОСОБА_5 із бабусею позивачем не було надано. На момент укладення договору на проживання у гуртожитку у 2007 році, між КП «Тростянецьке ЖЕУ» та ОСОБА_2 , син відповідача Давід був неповнолітнім та не міг самостійно обирати місце проживання, тому залишився проживати разом із матір`ю у гуртожитку по АДРЕСА_1 . Крім того, несплата відповідачем коштів за комунальні послуги також не може бути підставою для визнання неповнолітнього ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
За таких обставин, ураховуючи згоду представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням Глави 11 Розділу ІІ ЦПК України.
Заслухавши позицію представника позивача, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів.
Встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Тростянецької міської ради за №993 від 21 листопада 2006 року ОСОБА_2 отримала ордер на право займати жиле приміщення кімнату №39 жилою площею 17,86 кв.м, яка складається із однієї кімнати у гуртожитку за адресою по АДРЕСА_1 на склад сім`ї із чотирьох осіб вона, сини - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що підтверджено корінцем ордеру на жиле приміщення за №62 (а.с.15).
На підставі рішення 29 сесії 5 скликання Тростянецької міської ради за №264 від 16 жовтня 2008 року гуртожитку по АДРЕСА_1 надано статус соціального житла (а.с.11).
19 жовтня 2007 року між комунальним підприємством «Тростянецьке ЖЕУ» (балансоутримувач) та ОСОБА_2 був укладений договір на проживання у гуртожитку. Під час укладення даного договору ОСОБА_2 висловила свою незгоду із назвою договору та деяких пунктів у договорі, указала, що договір повинен мати назву (на надання послуг), про що зробила відповідну відмітку у договорі під час його підписання (а.с.16-17).
29 березня 2018 року ОСОБА_2 подала на ім`я директора ДП «Комунжитло» заяву із проханням не проводити нарахування за електроенергію, воду та водовідведення у період із 01 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року у зв`язку із проживанням за іншою адресою (а.с.13).
01 липня 2018 року ОСОБА_2 знову подала заяву не проводити нарахування за електроенергію, воду та водовідведення у період із 01 липня 2018 року по 30 вересня 2018 року у зв`язку із проживання по місцю роботи у місті Києві (а.с.13).
Отже, вказаними доказами встановлено, що відповідачі отримали право на проживання у вказаному житловому приміщенні на підставі виданого ордеру на проживання у кімнаті соціального гуртожитку та на підставі договору на проживання (найму).
Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК УРСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття.
Посилання позивача на порушення умов договору відповідачами, зокрема несплата житлово-комунальних послуг, як на підставу визнання їх такими, що втратили право на проживання суд вважає необґрунтованими, так як позивач не просить суд із цих підстав розірвати договір найму між сторонами та виселити відповідачів.
Вирішуючи спір у частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд керується нормами статей 71 і 72 ЖК УРСР
Як передбачено ст.71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК УРСР).
Отже, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності.
За актом №4 від 30 березня 2018 року, складеного комісією ДП «Комунжитло», судом установлено, що мешканка гуртожитку ОСОБА_2 (2 особи) у період з 01 по 31 березня 2018 року у гуртожитку по АДРЕСА_4 не проживала. Комісія вирішила не нараховувати плату за електроенергію, воду та водовідведення за березень 2018 року (а.с.14).
Допитаний у суді як свідок ОСОБА_7 , директор ДП «Комунжитло» КП ТМР «ТЖЕУ» показав, що відповідачі не проживають у гуртожитку на протязі 2-х років, проживають десь у Києві, де ОСОБА_2 працює, так як виїхала на заробітки. Кімната зачинена, що у кімнаті знаходиться йому не відомо. Ключі від кімнати знаходяться у матері ОСОБА_2 , яка ключі не віддає та до кімнати не пускає. Починаючи з 2012 року відповідачі мають періодичну заборгованість. ОСОБА_8 відповідачки проходила, говорила, що будуть сплачувати борг за комунальні послуги. У цьому місяці вона сплатила 900,00 грн., які були зараховані на погашення боргу. Як відповідачі виїздили із гуртожитку особисто він не бачив. Старші сини виїздили у різні часи, після закінчення школи і жодного разу не приїздили. У кімнаті проживала ОСОБА_2 із меншим сином ОСОБА_9 . Згодом сина ОСОБА_10 забрала до себе матір відповідачки.
Таким чином, показами свідка не видалося за можливе установити початок відліку часу відсутності відповідачів за місцем їх реєстрації. Натомість, дані покази свідка і дві заяви ОСОБА_2 від 29.03.2018 та 01.07.2018 свідчать про переривання строку тимчасової відсутності відповідачів та намагання відповідачів погасити заборгованість по сплаті за комунальні послуги.
За таких обставин, позивач не довів обставини, що мають значення для встановлення підстав для задоволення позову у частині вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Вирішуючи заявлену позивачем вимогу до неповнолітнього ОСОБА_5 про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить із такого.
Право користування неповнолітніми дітьми жилим приміщенням регулюються Законом України «Про охорону дитинства» та Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».
Відповідно до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Одним із прав неповнолітніх є їх право на житло. У статті 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло.
Згідно з нормами Сімейного кодексу України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків. Право володіти і користуватися майном людина набуває з народження, проте права розпоряджатися майном людина набуває з настанням повноліття, тобто з 18 років.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересів дитини.
Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно із положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Отже, діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
На обґрунтування заявленої вимоги, позивач указував, що відповідачі у тому числі й неповнолітній ОСОБА_5 не проживають у гуртожитку без поважних причин понад шість місяців.
Суд повністю погоджується із позицією представника третьої особи, викладеної у її письмових поясненнях (а.с.104-105) щодо неможливості самостійно обирати місце проживання на час укладення договору на проживання у гуртожитку у 2007 році, між КП «Тростянецьке ЖЕУ» та ОСОБА_2 , і на той час малолітнім ОСОБА_11 Давідом та його залишення проживати із матір`ю ОСОБА_12 у гуртожитку по АДРЕСА_1 .
Підтверджуючих доказів того, що у даний час неповнолітній ОСОБА_5 проживає разом із бабою (матір`ю ОСОБА_13 ) у її домоволодінні по АДРЕСА_3 позивачем, крім пояснень свідка, надано не було.
У зв`язку із цим факт не проживання ОСОБА_5 у кімнаті гуртожитку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування цим житлом.
Відповідно до ч.1,5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин справи, ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами свої позовні вимоги, тому у задоволенні позову слід відмовити.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-13,81,259,264,265,279,280-282,289 ЦПК України, суд
У задоволенні позову Тростянецької міської ради Сумської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідача Орган опіки та піклування Тростянецької РДА Сумської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених для його перегляду та оскарження, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 22.11.2019.

Суддя О.С. Линник