КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В. Кулікової С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року про відмову у видачі судового наказу у справі за заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" звернулося до Святошинського районного суду міста Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу за заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» на підставі п. 4 ч. 3 ст.163 ЦПК України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, заявник Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду "Житло-сервіс" подав до суду апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що заявник стягує борг за надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а не стягує борг за електроенергію, як було зазначено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 160 ЦПК України встановлено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (ч. 2 ст. 160 ЦПК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Згідно ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з положень п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України та тієї обставини, що матеріали справи не містять доказів щодо показників лічильників обліку електроенергії боржника, з якими він був ознайомлений та показники якого б відповідали наявній заборгованості боржника.

Апеляційний суд не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник звернувся із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 15 792, 08грн., збитків від інфляцій у сумі 1763, 62 грн., трьох процентів річних у сумі 516, 74 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 192, 10 грн.

Для підтвердження вказаних вище обставин, на виконання вимог ч.3 ст 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додані всі необхідні документи, в тому числі копія договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових території від 13 вересня 2012 року, розрахунок боргу за житлово-комунальні послуги з посиланням на діючі тарифи та розрахунок збитків від інфляції та трьох відсотків річних.

У порушення передбаченого вимогам закону, суд першої інстанції, дійшов до передчасного висновку про відмову у видачі судового наказуза заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» на підставі п. 4 ч. 3 ст.163 ЦПК України.

За положенням п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, що судом першої інстанції зроблено не було.

У низці рішень Європейського суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права.

У справі "Bellet v. France" Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13 січня 2000 року та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказані обставини справи свідчать про необхідність надати позивачу можливість захистити своє право в суді. Інакший підхід був би виявом надмірного формалізму та міг би розцінюватись як обмеження особи в доступі до суду, яке захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла висновку, про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду .

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» - задовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року скасувати, а справу за заявою Комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді Н.В. Ігнатченко

С.В. Кулікова