Справа № 426/9438/19
УХВАЛА

іменем України

14 серпня 2019 року м.Сватове

Суддя Сватівського районного суду Луганської області Половинка В.О., ознайомившись із матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Сватівського районного суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Вивчивши матеріали позовної заяви, встановлено, що даний позов не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 496 ЦПК України, іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки на рівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Як вбачається у позовній заяві позивачем вказано, що від шлюбу спільних дітей не мають.

Таким чином, підстав для застосування ч. 2 ст. 28 ЦПК України при визначенні підсудності справи немає.

Згідно ч. 9, ч. 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Крім того порядок розірвання шлюбу, укладеного між громадянином України та іноземцем, має ряд особливостей. Основним у цьому питанні є визначення закону, відповідно до якого буде проводитися розірвання шлюбу.

Так, згідно ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Зокрема, в порушення вимог ч. 2 п. 5 ст. 119 ЦПК України не викладено обставин звернення позивача з даним позовом до суду, оскільки відповідно до ст. 106 СК України подружжя, яке не має дітей, має право подати до органу державної реєстрації актів цивільного стану заяву про розірвання шлюбу.

Умови розірвання шлюбу за рішенням суду викладені уст. 109 СК України.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що розірвання шлюбу судом відбувається: за наявності в подружжя спільних неповнолітніх дітей; за відсутності згоди одного з подружжя на розірвання шлюбу, крім випадків, передбачених ст. 107 СК України.

Звертаючись до суду, позивачем у позовній заяві не зазначено підстав розірвання шлюбу в судовому порядку, які перешкоджають розірванню шлюбу в органах державної реєстрації актів цивільного стану, відсутності згоди другого з подружжя на розірвання шлюбу через органи РАЦСу.

Більш того, в матеріалах позовної заяви міститься заява відповідача, в якій ОСОБА_3 повідомляє суд, що не заперечує щодо розірвання шлюбу, що свідчить про відсутність спору.

Відповідно до ст. 110 СК України розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.

Згідно з ч. 2 і 3ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» подружжя, будучи громадянами різних держав, можуть обрати право, яке буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу. Таке можливо, тільки якщо вони не мають спільного місця проживання або якщо особистий закон кожного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що позов про розірвання шлюбу з особою, яка не має в Україні місця проживання або місце проживання якої невідоме, може пред`являтися за місцем знаходження майна відповідача, або за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а у випадку, коли з позивачем проживають його малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача - за місцем проживання позивача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за місцем проживання будь-кого з них.

У разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами.

Приписами ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Будь-яких доказів спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам позивачем не надано.

Також, позивачем не надано доказів про те, що вона не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача та домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених уст. 77 цього Закону (виключна підсудність, яка на спори про розірвання шлюбу не розповсюджується).

Такої угоди для визначення підсудності Сватівському районному суду Луганської області до позовної заяви не надано.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 499 ЦПК України судове доручення про надання правової допомоги оформлюється українською мовою. До судового доручення додається засвідчений переклад офіційною мовою відповідної держави, якщо інше не встановлено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

В силу ст. 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.

Оскільки відповідач проживає за межами України, тому, відповідно до ст. 498 ЦПК України, суд України повинен звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 2.3 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів,отримання доказів та визнання і виконання судових рішень (далі Інструкції) доручення та документи,що до нього додаються, складаються мовою, передбаченою відповідним міжнародним договором України. У разі,якщо документ підлягає врученню в іноземній державі відповідно до частини 1 статті 5 Конвенції 1965 року, він має бути складений або перекладений на офіційну мову або одну з офіційних мов запитуваної держави. Якщо доручення чи документи, що до нього додаються, складено українською мовою, слід додавати завірений переклад на мову запитуваної держави або на іншу мову, передбачену міжнародним договором України. Документи, що підлягають врученню згідно з дорученням суду України, складаються мовою запитуваної держави чи іншою мовою, передбаченою міжнародним договором України, або супроводжуються завіреним перекладом на таку мову.

На вимогу п. 2.3 зазначеної Інструкції позивач повинен надати до суду завірений переклад позовної заяви та документів доданих до неї на німецьку мову, задля звернення судом до компетентного суду Азербайджанської Республіки для вручення відповідачу позовної заяви з документами. Переклад документів на мову запитуваної країни та мови країни громадянином якої є відповідача, їх належне засвідчення покладається на заінтересовану особу (позивача).

В силу ст. 79 Закону України «Про нотаріат», нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус.

Таким чином, позивачем до позовної заяви, складеної українською мовою, слід додати завірений її переклад на мову запитуваної держави та мову країни громадянином якої є відповідач (тобто німецьку), а також завірений переклад всіх доданих до позову документів.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії ухвали. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 28, 175, 177, 185 ЦПК України, -

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу слід залишити без руху і надати заявнику строк до десяти днів з дня вручення ухвали суду для усунення недоліків, а саме:подання належним чином оформленого позову та його копій із зазначенням у позові зареєстрованого місця проживання чи перебування відповідача; відомостей про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися; а також докази спільного проживання сторін на території України, наявності (або відсутності) угоди, згідно якої сторони передбачили підсудність такої справи (про розірвання шлюбу) судам України або іноземним судам; домовленості подружжя про розгляд справи за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

У випадку виконання вищевказаних вимог ухвали у визначений термін, заява буде вважатись поданою у день первісного подання її до суду. Інакше заява вважається неподаною та повертається заявник.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Сватівського

районного суду В.О. Половинка