Ухвала

25 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 308/4720/15-ц

провадження № 61-18101ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 вересня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи), Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк») про визнання недійсними договорів.

Позов обґрунтовано тим, що 13 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит № 115/7-07, за умовами якого банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 180 000,00 грн, зі сплатою 17 % річних, з кінцевим строком повернення кредиту та відсотків до 12 березня 2013 року. Сторони домовились, що кредит буде надано частинами не пізніше наступного банківського дня з дати отримання від позичальника письмової заяви на отримання кредиту.

Договором про внесення змін від 22 лютого 2008 року № 1 було збільшено кредитний ліміт на 100 000,00 грн.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги, а також договір про передачу прав за договорами забезпечення, про які позивач дізнався під час розгляду іншої справи за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який пред`явлено банком до суду 25 лютого 2014 року. Позивач вважав зазначені договори недійсними, оскільки 13 липня 2007 року позивачем було укладено кредитний договір із ЗАТ «Промінвестбанк», а позов у іншій справі подано ТОВ «Кредитні ініціативи», який свої вимоги обґрунтовує договором про відступлення прав вимоги між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк», який є невідомим для позивача і відсутні докази, що воно є правонаступником ЗАТ «Промінвестбанк». Оспорювані договори вважав недійсними, оскільки вони суперечать статті 514 Цивільного кодексу України, так як на 17 грудня 2012 року у позичальника ОСОБА_1 не існувало жодної заборгованості. Зазначав, що згідно заяв про видачу готівки, наданих представником банку у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції у 2015 році в іншій справі, позичальнику ОСОБА_1 було видано кошти у розмірі 75 000,00 грн. Вказував, що висновком експертного дослідження від 21 вересня 2016 року № 8928 судового експерта Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Слюсаренко В. Є. встановлено, що суми отримані позичальником ОСОБА_1 у розмірі 75 000,00 грн сплачені в повному обсязі. Крім того, всупереч статті 35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель не надіслав іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. Позивач вказував, що всупереч положенням пунктів 11.3, 11.7 договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року іпотекодавець не отримував жодного повідомлення про передачу прав за договорами забезпечення, відповідач доказів повідомлення позивача не надав. Крім того, ОСОБА_1 як іпотекодавець жодного повідомлення про порушення основним боржником основного зобов`язання не отримував. Свої зобов`язання за іпотечним договором не порушував. Зазначав, що Додаток № 1 до договору про передачу прав за договором забезпечення від 17 грудня 2012 року не відповідає вимогам щодо нотаріального посвідчення, не містить жодних реквізитів, які б свідчили про нотаріальне посвідчення. Крім того, представником ТОВ «Кредитні ініціативи» до матеріалів іншої цивільної справи (за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення) було подано копію «Договору про внесення змін до договору про передачу прав за договорами забезпечення, посвідченого Кирик О. А. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу від 17 грудня 2012 року», що датована 11 лютого 2014 року. У тексті ксерокопії такого договору про внесення змін вказано, що нотаріусом Кирик О. А. посвідчено 2 аркуші договору, що виключає обставину посвідчення додатку № 1 у новій редакції. Відповідно до вказаного договору сторони домовилися викласти додаток № 1 до договору у новій редакції. Саме в доданому переліку, датованому 11 лютого 2014 року, відбувається згадування номерів іпотечних договорів 25 лютого 2008 року № 29/23-2008 та від 13 липня 2007 року № 196/23-2007. Отже, на думку позивача, на момент підписання цього договору не здійснювалося одночасно відступлення права вимоги за основним (кредитним) зобов`язанням, оскільки за твердженням ТОВ «Кредитні ініціативи», таке відступлення відбулося фактично 17 грудня 2012 року, коли було укладено договір відступлення прав вимоги. Позивач зазначав, що, відступаючи 17 грудня 2012 року вимоги за кредитними зобов`язаннями, первісний кредитор не передавав вимоги за іпотечними договорами від 25 лютого 2008 року № 29/23-2008 та від 13 липня 2007 року № 196/23-2007, оскільки вказівка на вимоги за такими договорами відсутня як у основному тексті оспорюваного правочину, так і у додатку № 1 та і у всіх інших додатках.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року залишено без змін.

ОСОБА_1 у жовтні 2019 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 28 вересня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків до 21 листопада 2019 року але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали, зокрема запропоновано заявнику сплатити судовий збір у розмірі 487,20 грн.

У листопаді 2019 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги ОСОБА_1 , зокрема дублікат квитанції від 11 листопада 2019 року № 0.0..1 про сплату судового збору у сумі 487,20 грн.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Предметом спору в даній справі є вимоги про визнання недійсними договору відступлення права вимоги та договору про передачу прав за договорами забезпечення.

Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Ураховуючи зазначене, справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює ціну позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

З урахуванням того, що касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, відсутні підстави для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 вересня 2018 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 22 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсними договорів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков