КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року про повернення позовної заяви Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2019 року Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з вказаним позовом та просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «Адміністрація морський портів України» в особі Миколаївської філії матеріальну шкоду в порядку регресу в сумі 298860 грн. 90 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року позовну заяву повернуто позивачеві.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 зазначає, що зважаючи на явне порушення інтересів держави в бюджетній сфері та відсутність інформації щодо виконання органом, уповноваженим державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, своїх повноважень, та з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави, прокуратурою області у відповідності до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» надсилалися запити до Міністерства інфраструктури України та Миколаївської філії ДП «Адміністрація морський портів України». Однак прокуратуру було повідомлено про відсутність будь-яких документів, які б встановлювали вину посадових осіб Миколаївської філії ДП «Адміністрація морський портів України» або інших осіб у незаконному звільненні. Міністерство інфраструктури, в свою чергу, зазначило, що не було учасником судових справ щодо поновлення працівників філії на роботі.

При цьому, невідшкодування винною особою коштів, виплачених державним підприємством незаконно звільненим працівникам, завдає збитків державному підприємству, яке утворено державою з метою забезпечення функціонування морських портів, організації та забезпечення безпеки мореплавства, утримання та ефективного використання державного майна, закріпленого за ним на праві господарського відання та отримання прибутку.

Таким чином, позиція Міністерства інфраструктури України не відповідає вимогам законодавства та свідчить, що останнє усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається, що призводить до нездійснення захисту інтересів держави та є підставою для представництва прокуратурою інтересів держави в суді.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції допустив вільне трактування законодавства та вказав, що саме лиш посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження є недостатніми для прийняття позовної заяви до провадження, оскільки прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону. Разом з тим, ні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», ні ст. 56 ЦПК України не визначено конкретних підстав та доказів, якими повинен бути обґрунтований та підтверджений висновок про неналежне виконання органом державної влади своїх обов`язків щодо захисту прав та інтересів держави.

Достатньою підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкту владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження є нездійснення чи здійснення неналежним чином вказаними органами такого захисту самостійно. Ключовими для встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді прокуратурою є саме доведення обставин нездійснення чи неналежного здійснення відповідним органом захисту інтересів держави.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції від 16 вересня 2019 року про повернення позовної заяви та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

На адресу Київського апеляційного суду 25 листопада 2019 року надійшли письмові пояснення від Міністерства інфраструктури України, в яких зазначено, що поняття «вищестоящий в порядку підлеглості орган» та «уповноважений орган управління», яким є Міністерство інфраструктури України по відношенню до ДП «Адміністрація морських портів України» в розумінні вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» та Розпорядження Кабінету Міністрів України від 04 березня 2013 року №133 «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту» та Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» не є абсолютно тотожними, що унеможливлює застосування ч.4 ст. 136 КЗпП України як правової підстави для подання Міністерством інфраструктури України позову про стягнення з колишнього начальника Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» ОСОБА_1 на користь ДП «Адміністрація морських портів України» матеріальної шкоди в порядку регресу.

Окрім того, Міністерство інфраструктури України не було учасником цивільних справ про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Будь-яких документів, які б встановлювали вину ОСОБА_1 або інших осіб у незаконному звільненні працівників Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» до Міністерства інфраструктури не надходило, а тому відсутні підстави для вжиття заходів реагування, про що було проінформовано прокуратуру Миколаївської області.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційна скарга на ухвалу про повернення заяви розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням такого.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що посилання прокурора в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. У такому разі прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державного службовця, який займає посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо). При цьому, сама по собі обставина не звернення позивача з позовом, без з`ясування фактичного стану правовідносин між сторонами спору, не свідчить про неналежне виконання таким органом своїх функцій із захисту інтересів держави.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно зі ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини 2 статті 129 Конституції України).

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною 3 цієї норми прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною 4 цієї статті.

За змістом частини 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває права на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Нездійснення захисту" має прояв в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Здійснення захисту неналежним чином" має прояв в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, яка проте є неналежною.

"Неналежність захисту"може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, серед іншого, передбачає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

При цьому захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без підтвердження цього відповідними доказами, не є підставою для прийняття судом рішення у такому спорі по суті, оскільки за змістом статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до вимог ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про повернення позовної заяви з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 379 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року про повернення позовної заяви Заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Міністерства інфраструктури України та Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівників залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді: