Справа № 500/4082/18
Провадження № 2/500/233/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2019 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Адамова А.С.,

за участю секретаря - Нікітіної Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізмаїлі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

20.06.2018р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просить (з урахуванням уточнення від 26.07.2018 року) визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1

Ухвалою судді від 21.06.2018р. провадження у справі відкрито.

Ухвалою суду від 04.07.2018р. витребувано від Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4.

19.12.2018р. відповідач ОСОБА_1 надав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, в якій просить визнати за ним право власності на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся ОСОБА_4. Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема, на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 Інша 1/2 частина вказаного будинку та земельної ділянки належить його діду ОСОБА_3. На момент закінчення будівництва вказаного будинку нормами закону не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності та процедура державної реєстрації права власності. За життя 13.11.1995 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно заповіла своїй дочці ОСОБА_5, яка після одруження змінила своє прізвище на ОСОБА_2. ОСОБА_2, є його рідною тіткою та, знаючи, що благоустроїм будинку займався саме він, вкладав свої гроші, відмовилася від спадкового майна на його користь. Також, і дід ОСОБА_3, чоловік спадкодавця, відмовився від належної йому обов'язкової частки в майні, про що надав письмову заяву, разом із тим, він відмовився і від оформлення житлового будинку та земельної ділянки. На час відкриття спадщини, він ОСОБА_1 проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою, добудував вказаний житловий будинок, займався його утриманням та благоустроїм, тобто фактично спадщину після бабусі ОСОБА_4 прийняв.

Ухвалою суду від 19.12.2018р. прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно та об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

10.01.2019р. від позивача за первісними позовом ОСОБА_2 до суду надійшла заява про залишення без розгляду її позовних вимог.

Ухвалою суду від 10.01.2019 року заяву ОСОБА_2 про залишення без розгляду позовних вимог задоволено та залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно.

Позивач ОСОБА_1, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про підтримання своїх позовних вимог повністю та розгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_2, сповіщена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву в якій зазначила, що визнає позов ОСОБА_1, на спадщину після ОСОБА_4 не претендує та відмовилась від неї на користь ОСОБА_1, а також зазначила про розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_3, сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій зазначив, що визнає позов ОСОБА_1, на спадщину після дружини не претендує та відмовився від неї на користь ОСОБА_1, також зазначив про розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки під будівництво будинку від 01.03.1971р., посвідченого нотаріально, запис в реєстрі під №2-1198, забудовникам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві безстрокового користування надана земельна ділянка під АДРЕСА_2

Згідно акту прийомки індивідуальних житлових будівництв виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудівників, житлове будівництво по АДРЕСА_3 пред'явлено до здачі в експлуатацію. Зобов'язання забудовників, покладені на них згідно договору забудови від 01.03.1971р., виконані. Згідно вказаного акту пред'явлену домобудівлю відповідною комісією вирішено вважати прийнятою.

Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради депутатів трудящих від 15.11.1978р. за №649 «Про затвердження актів прийому в експлуатацію побудованих та реконструйованих індивідуальних побудов» затверджено акт прийому в експлуатацію на побудову АДРЕСА_4 ОСОБА_6 та ОСОБА_3 індивідуального житлового будівництва та визнано за ними право особистої власності на зазначену будівлю.

Згідно довідки Ізмаїльського БТІ від 27.11.1978 за №95 зареєстровано право особистої власності на домоволодіння АДРЕСА_5 за ОСОБА_4 (1/2 частина) та ОСОБА_3 (1/2 частина).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого КП «Ізмаїльське МБТІ» у вересні 2017 року по АДРЕСА_6 розташований житловий будинок, який побудований у 1973 році.

Відповідно до довідки №1048 від 31.07.2018р., виданої КП «Ізмаїльське МБТІ», власником житлового будинку АДРЕСА_5 є ОСОБА_4 (1/2 частина) та ОСОБА_3 (1/2 частина) на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 01.03.1971р., посвідченого нотаріально в реєстрі №2-1198, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №44д/139 від 27.11.1978р.

Згідно завіреної копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданого 19.05.2005р. Ізмаїльською міською радою Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №77, власником земельної ділянки площею 0,0561 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 Одеської області, з цільовим призначенням (використанням) - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_5, є співвласники ОСОБА_4 (1/2 частина) та ОСОБА_3 (1/2 частина), але ж вказаний державний акт виданий на одного співвласника - ОСОБА_3.

Вказане також вбачається із листа Міськрайонного управління в Ізмаїльському районі та місті ОСОБА_7 управління Держгеокадастру в Одеській області від 18.07.2018 за №9-15-0.182-2208/126-18.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 21.02.2012 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_4, згідно ст.1220 ЦК України, відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить, зокрема, 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 та 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0561 га, яка відведена для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_6 що розташована за адресою: АДРЕСА_8

Відповідно до заповіту, посвідченого 13.11.1995р. державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2/7339, ОСОБА_4 належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_7 та все майно, яке знаходиться в цьому будинку, дочці ОСОБА_5.

Згідно витягу з Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), наданого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою, за №31376104 від 15.08.2012, заповіт ОСОБА_4 є чинним.

ОСОБА_2, є дочкою спадкодавця ОСОБА_4, що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 від 27.10.1975р. та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_9 від 09.04.2013р.

Спадщину ОСОБА_2 прийняла шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, за однією адресою, що підтверджено будинковою книгою, копія якої наявна у матеріалах справи, однак від спадщини відмовилась на користь ОСОБА_1.

ОСОБА_3, є чоловіком спадкодавця, що підтверджується записом акту про одруження №103 від 1965р., свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_10 від 06.03.1965р., який відмовився від одержання своєї обов'язкової частки у спадщині після смерті дружини ОСОБА_4, про що надав відповідну заяву 15.08.2012р. до нотаріуса, копія якої наявна у матеріалах справи.

Інший спадкоємець ОСОБА_1, який є онуком спадкодавця ОСОБА_4, що підтверджено наявними у матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_11 від 02.12.1966р., копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_13 від 25.08.1992р. та копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_12 від 02.04.1993р., на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою, тобто фактично спадщину після бабусі ОСОБА_4 прийняв.

На звернення ОСОБА_1 до нотаріуса з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю державного нотаріуса Ізмаїльської державної нотаріальної контори Одеської області за №1626/02-14 від 27.12.2018р. йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України встановлено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частиною другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно п.п. «г» п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7 від 16.04.2004 року, вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (пункт 7 розділу X "Перехідні положення" ЗК України), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди в розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. При переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI.

Таким чином, судом встановлено, що власниками житлового будинку АДРЕСА_9 є ОСОБА_4 (1/2 частина) та ОСОБА_3 (1/2 частина) на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 01.03.1971р., посвідченого нотаріально в реєстрі №2-1198, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №44д/139 від 27.11.1978р. Правовстановлюючий документ на земельну ділянкудля будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівельАДРЕСА_5 виданий на ім'я одного з співвласників будинку - ОСОБА_3, але ж у списку співвласників у державному акті вказані ОСОБА_4 (1/2 частина) та ОСОБА_3 (1/2 частина). ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 Позивач ОСОБА_1 спадщину після померлої бабусі прийняв фактично, оскільки на день смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, проживав разом зі спадкодавцем за однією адресою. Чоловік спадкодавця, який має право на обов'язкову частку у спадщині після смерті дружини, від одержання своєї обов'язкової частки у спадщині відмовився, про що надав відповідну заяву 15.08.2012р. до нотаріуса. Спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 спадщину фактично прийняла після смерті матері, однак відмовилася від спадщини на користь позивача. З огляду на встановлене позивач ОСОБА_1 обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на вказане майно.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (АДРЕСА_10, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (АДРЕСА_11, ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_3 (АДРЕСА_10, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_12

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0561 га, кадастровий номер НОМЕР_5, відведену для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_12

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.01.2019р.

Суддя: А.С. Адамов