Єдиний унікальний номер 219/5562/17 Номер провадження 22-ц/804/114/19
Категорія: 27 Номер провадження 22-ц/804/114/19
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі колегії:

судді- доповідача: Новікової Г.В.,

суддів: Гапонова А.В., Папоян В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Артемівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2018 року (під головуванням судді Конопленко О.С. , повний текст рішення складено 09.10.2018 року) у справі №219/5562/17 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 13 серпня 2013 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 30 квітня 2017 року утворилась заборгованість в розмірі 39136,14 грн., яка складається з наступного:1392,20 грн. - заборгованість за кредитом; 31304,12 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 4100 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1839,82 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути суму заборгованості з відповідача.

Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду від 30 червня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 30 серпня 2013 року в розмірі 32696,32 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 1392,20 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 31304,12 грн., а також судові витрати, які складаються з: судового збору в розмірі 1336,72 грн. В іншій частині позовних вимог. Вирішено питання сплати судового збору.

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування вказаного заочного рішення та розгляд справи за правилами загального провадження.

Ухвалою Артемівського міськрайонного суду від 26 червня 2018 року заочне рішення Артемівського міськрайонного суду від 30 червня 2017 року скасовано та призначено справу до розгляду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2018 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

З ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором б/н від 13 серпня 2013 року в сумі 2506,12 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 1392,20 грн. та заборгованості по процентах за користування кредитом у сумі 1113,92 грн. Вирішено питання сплати судового збору.

В задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Приватбанк» заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 30190,20грн., за пенею та комісією в сумі 4100грн., фіксованої частини штрафу в сумі 500 грн. та процентної складової штрафу в сумі 1839,82грн., судового збору в сумі 1497,54 грн. відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування зазначив, що суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи взагалі немає документа під назвою «заява позичальника», а сам відповідач не визнав факти отримання кредитної картки і користування кредитними коштами.

Суд не дав належної правової оцінки наступним обставинам справи, що спростовують факт досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору:

- анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містить відомостей про бажання відповідача отримати кредит в сумі 1400 грн.у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, та відомостей про номери рахунків , на які споживач має повертати кредит та сплачувати проценти;

- витяг з тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку не містять підпису відповідача, його реквізитів, а також будь-якої ідентифікуючої ознаки на предмет їх невід'ємності від анкети - заяви відповідача.

Також суд не з'ясував чим саме підтверджується дата їх публікації та набрання чинності, а також розміщення на інтернет - сайті банку в загальному доступі саме цих тарифів, умов та копії локального акта-позивача - наказу від 06.03.2010 року № СП-2010-256, про їх затвердження, введення в дію і чинність станом на 13 серпня 2013 року.

Всупереч положенням ч.2 ст.207, п.2 ч.1 ст.208, ст.ст. 536, 1054, ч.1 ст.1055 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» , п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168 задовольнив частково за умов відсутності в матеріалах справи доказів укладення сторонами правочину в письмовій формі і досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору.

Також суд не врахував правові висновки Верховного Суду, згідно яких «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» та «Тарифи банку» не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору визначених в постановах від 11. 02.2015 року по справі №6-240цс14, від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15, від 22 березня 2017 по справі №6-2320цс16).

Суд залишив поза увагою та не дав правової оцінки тим обставинам, що в матеріалах справи відсутні належні докази отримання відповідачем 13.08.2013 року на підставі договору б/н кредиту в розмірі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку та наявності у відповідача кредитної заборгованості станом на 30.04.2017 року на загальну суму 39136,14грн., до складу якої входить заборгованість за кредитом в розмірі 1392,20грн. та заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 31304,12грн.

Матеріали справи не містять доказів надсилання поштою чи особистого вручення позивачем відповідачу або його представнику виписок по основній карті 4149**2415, отже, суд не міг брати їх до уваги при ухваленні рішення по справі. Зазначені виписки оформлені без врахування вимог, передбачених п.п.5.2, 5.5. Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим Постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003 року, абз.4 п.п.2.1.2. Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженим Постановою правління НБУ від 30.12.1998 року №566.

Регістри обліку, які не містять обов'язкових реквізитів, які не підписані особами, які їх складали, є недійсними і не можуть бути підставою для висновку про наявність та розмір заборгованості по кредиту.

Також в матеріалах справи відсутній документ, який підтверджує факт відкриття відповідачу рахунку.

Виписки не містять відомостей про те, що на рахунок відповідача ОСОБА_2 з балансовим номером 2625 зараховані одноразовим платежем чи по частинам грошові кошти в сумі 1400 грн., що внаслідок підсумкових оборотів за дебетом та кредитом зазначеного рахунку станом на 30.04.2017 року утворилась заборгованість по кредиту в сумі 1329,20 грн. та заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 31304,12 грн..

Вважає, що суд не мав брати до уваги довідку позивача про надання відповідачу 13.08.2018 року кредитної картки №522415 з терміном дії 09/16, не можна брати до уваги в якості доказу, оскільки вона не має реєстраційного номеру, дати складання та підпису особи, яка її склала, а також це одноособовий документ позивача, який не містить підпису відповідача.

Не є доказом отримання відповідачем кредитної картки фотографії чоловіка, сходженого на відповідача з якоюсь платіжною карткою в руці, оскільки номер платіжної картки на цих фото нечитабельний.

Вказує, що розрахунок боргу по процентах виконаний судом без врахування наявних у справі доказів та встановлених судом обставин. В матеріалах справи відсутні засвідчені підписом відповідача документи про домовленість між сторонами та узгоджений розмір щомісячного проценту за кредитом в розмірі 2,5% або 30% річних.

Крім того, суд не мав правових підстав для нарахування процентів станом на 30.04.2017 року, бо після спливу визначеного договором строку кредитування - 15.08.2015 року у разі автоматичної пролонгації, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось.

Заявлена позивачем причина відсутності оригіналу анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку в зв'язку з тим, що справи знаходяться в Донецькому архіві, взаємодія з яким неможлива до стабілізації політичної ситуації в зоні АТО, не підтверджена відповідними доказами.

Копії документів, справжність яких неможливість перевірити шляхом співставлення із оригіналом, не можуть бути визнані доказами у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 39136,14 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами було укладено кредитний договір,згідно якого відповідач отримав кошти, однак утворилася заборгованість, яку суд обґрунтовано стягнув із відповідача з урахуванням умов договору.Такий висновок відповідає встановленим у справі обставинам та узгоджується з положеннями ст.ст. 526,627,628,1049 та 1050 ЦК України.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Як передбачено ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору

з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1049 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 серпня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 1400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Договір оформлений у формі заяви-анкети. Згідно змісту вказаної заяви ОСОБА_2 ознайомився і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку (далі - Умови).

13 серпня 2013 року відповідачу видана картка, строк дії якої закінчився 31 вересня 2016 року, що підтверджується копією картки та відповідною довідкою банку. Відомостей про видачу наступних карток немає.

Останній платіж відповідачем здійснено 25 липня 2014 року.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

В підтвердження заборгованості банком надано розрахунок, із якого вбачається, що станом на 30 квітня 2017 року за кредитним договором утворилась заборгованість у розмірі 39136,14 грн., із яких: 1392,20 грн. - заборгованість за кредитом, 31304,12 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом,4100 грн.- заборгованість за пенею та комісією, 500грн. - штраф (фіксована частина), 1839,82 грн.- штраф (процентна складова).

За встановлених обставин,суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума заборгованості за кредитним договором в 1392,20 грн. та заборгованість по відсотках за користування кредитом підлягає стягненню з відповідача.

Однак при розрахунку суми заборгованості по відсотках за користування кредитом суд припустився помилки та не врахував положення статті 1048 ЦК України.

Судом встановлено, що строк дії картки сплив 31 вересня 2016 року, що підтверджено відповідною довідкою, наданою Банком. Відтак, у межах строку кредитування до 31 вересня 2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами . Починаючи з 31 вересня 2016 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Тобто право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Така позиція висловлена в постанові Верховного Суду №14-10цс18.

Отже банк мав право на нарахування відсотків за користування кредитом лише до 31.09.2016 року, тобто у межах погодженого сторонами строку кредитування, в межах строку дії кредитної картки. Подальше нарахування процентів у відсутність тіла кредиту є безпідставним.

Тобто доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Розраховуючи заборгованість по процентах за користування кредитом із 30% річних за період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2017 року в сумі 1113,92 грн.,суд першої інстанції не прийняв до уваги, що строк дії кредитної картки закінчився 31.09.2016 року, а тому заборгованість по

процентах повинна була бути розрахована до зазначеної дати. Крім того, визначивши заборгованість за період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2017 року в сумі 1113,92 грн., суд не врахував, що до 01 вересня 2014 року також існувала заборгованість по процентах за користування кредитом, яка підлягала стягненню, але не була врахована судом при розрахунку.

Таким чином, заборгованість по процентах за користування кредитом на 31.09.2016 року складає 3196,21 грн., виходячи із наступного.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що проценти на поточну заборгованість нараховані за період з 09.09.2013 року по 31.08.2014 року у розмірі 30%, що обумовлено договором між сторонами. З 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року застосовано ставку 34,80%, що більше від обумовленої договором процентної ставки.

З 1 квітня 2015 року застосовано процентну ставку до поточної та простроченої заборгованості у розмірі 43,20 % річних, тобто більше, ніж обумовлено договором.

Відповідно до п. 1.1.3.2.3. умов та правил банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому Банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж 7 днів до введення змін

проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку відповідно до п. 1.1.3.1.9. цього договору.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Саме такі висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року у справі за № 6-1374 цс17.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем відповідно до п.п. 1.1.3.2.3. умов та правил надання банківських послуг не було проінформовано відповідача про збільшення процентної ставки та не отримано його згоди.

З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем на час дії відсоткових ставок 34,80% та 43,20% погашення заборгованості не здійснювалося.

В анкеті-заяві про приєднання до умов та правил надання банківських послуг обумовлено проценту ставку за користуванням кредитом 30,00% річних на залишок заборгованості.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору, всупереч статті 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку. Таким чином зміна розміру фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку позивачем в період з 1 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року 34,80%, та з 1 квітня 2015 року -у розмірі 43,20 % на прострочену заборгованість є нікчемною, оскільки докази того, що збільшення розміру процентної ставки погоджено із відповідачем відсутні.

Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 34,80% та 43,20 % не надано, то суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про зменшення вказаної суми процентів, виходячи із обумовленої договором ставки 30%.

Тобто, виходячи з процентної ставки за весь час користування кредитом 30,00% річних та кількості днів за період з 01 вересня 2014 року (дати першого підвищення відсоткової ставки за користування кредитом) по 31.09.2016 року, яка складає 1098 днів, заборгованість по відсотках за користування кредитом становить 1273,86 грн. з наступного розрахунку: 954,89 грн.(поточна заборгованість за кредитом) х 30,00% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 1098 днів = 873,72 грн.; 437,31грн.(прострочена заборгованість за кредитом) х 30,00% : 360 днів (передбачених п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою») х 1098 днів= 400,14 грн.; 873,72 грн. + 400,14 грн. = 1273,86 грн., та разом із заборгованістю за процентами станом на 01 вересня 2014 року (накопичувальним підсумком) у сумі 530,15 грн.. Заборгованість по процентах складає 1804,01 грн. (1273,86 грн. + 530,15 грн.), яка підлягала стягненню з відповідача на користь банку за період з 13 серпня 2013 року по 31 вересня 2016 року.

За встановлених обставин з відповідача на користь позивача підлягала стягненню сума заборгованості по процентах за користування кредитом 1804,01 грн., а не 1113,92 грн. як стягнув суд. Однак відповідачем рішення суду оскаржується в частині задоволення позовних вимог та стягнутих із нього сум, а позивачем рішення суду не оскаржується, тому в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відповідно до положень статті 367 ЦПК України рішення суду не підлягає зміні в бік збільшення в частині стягнутих 1113,92 грн. заборгованості по процентах.

Доводи про те, що надана копія анкети-заяви не може бути доказом отримання відповідачем кредиту, є необґрунтованими. Анкета-заява містить дані паспорту ОСОБА_2, які співпадають із наданою ксерокопією паспорту. Заява має підпис клієнта з долученням фотографії з карткою. Підпис в заяві ніким не оспорюється. Причина надання копії заяви, на яку посилається Банк, про перебування оригіналів документів на окупованій території, є поважною. Зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що відповідач не визнав факт отримання кредитної картки та користування кредитними коштами, відповідач не надав інших доказів,які б спростовували висновок суду.

Не дивлячись на те,що позивачем надана копія ,а не оригінал анкети-заяви,отримання кредитних коштів підтверджується і іншими доказами,і зокрема Банком надано фотографію боржника при отриманні картки. З виписки з рахунку ОСОБА_2 вбачається, що за кредитною картою проводилися операції по використанню кредитних коштів при оплаті покупок в магазинах, зняття готівки в банкоматі, поповнення мобільного(а.с.97-99).

Посилання на те, що заявлена позивачем причина відсутності оригіналу анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку в зв'язку з тим, що справи знаходяться в Донецькому архіві, взаємодія з яким неможлива до стабілізації політичної ситуації в зоні АТО, не підтверджена відповідними доказами, є безпідставним, оскільки ситуація в зоні АТО є загальновідомим фактом і додаткового доказування не потребує.

Таким чином посилання на те, що взагалі відповідач не отримував кредитних коштів і картки, не можуть бути прийнятими до уваги, так як спростовуються встановленими обставинами.

Вказівка на те, що надана виписка по особовому рахунку відповідача оформлена без врахування вимог, передбачених Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, а тому не може бути прийнята як доказ отримання кредиту, є необгрунтованим. Так як вимоги до документів щодо операційної діяльності в банках не застосовуються до вимог оформлення документів, наданих сторонами при розгляді спору в суді.

Відповідно до положень ст.12, ч.1 ст. 81, 84 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Положеннями статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує,змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Спірний договір від 13.08.2013 року,укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 відповідачем не оспорювався і не визнавався в судовому порядку недійсним.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам на підтвердження укладання кредитного договору та виконання його умов відповідачем, анкеті-заяві про приєднання,розрахунку заборгованості, використання відповідачем кредитних коштів та дійшов правильного висновку про доведеність факту існування між сторонами кредитних правовідносин та невиконання обов'язку по поверненню коштів відповідачем.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування вказаних висновків суду, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів

судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості за кредитом відсутні.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 39136,14 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Статтею 444 ЦПК України передбачено,що суд апеляційної інстанції,приймаючи постанову,вирішує питання про поворот виконання, якщо,скасувавши рішення він:закриває провадження у справі;залишає позов без розгляду;відмовляє в позові повністю;задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

В апеляційні скарзі ставиться питання про поворот виконання заочного рішення Артемівського міськрайонного суду від 30.06.2017 року, яким з ОСОБА_2 стягнуто суми.

Між тим, зазначене судове рішення не було предметом апеляційного розгляду, а тому до компетенції апеляційного суду вирішення зазначеного питання не входить.

Керуючись ст.ст.368,369, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: