Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 756/9331/16

провадження № 61-34780св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Інститут ядерних досліджень Національної Академії Наук України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України на рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Немировської О. В.,

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України (далі - Інститут ядерних досліджень НАН України, інститут), в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ директора Інституту ядерних досліджень НАН України Слісенко В. І. від 21 червня 2016 року, яким його звільнено з посади наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів, у зв`язку з реорганізацією (ліквідацією окремих відділів та посад) та скороченням чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України; поновити його на посаді наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів Інституту ядерних досліджень НАН України з 21 червня 2016 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 червня 2016 року по день поновлення на роботі в розмірі 24 317,90 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Позов мотивовано тим, що з 21 січня 1988 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Наказом від 21 червня 2016 року його звільнено з посади наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів у зв`язку з реорганізацією (ліквідацією окремих відділів та посад) та скороченням чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки після попередження про наступне звільнення (24 лютого 2016 року) та до дати безпосереднього звільнення (21 червня 2016 року), на роботу до відповідача було прийнято осіб, які раніше не перебували в штаті відповідача. Станом на 11 березня 2016 року у відповідача була вакантна одна посада бухгалтера першої категорії та дві посади прибиральника службових приміщень. В порушення вимог статті 49-2 КЗпП України позивач не був повідомлений про наявність в інституті вакантних посад та йому такі посади не пропонувалися.

Крім того, станом на 29 квітня 2016 року (дата, з якої він підлягав звільненню), а також на саму дату звільнення - 21 червня 2016 року ні посадовий оклад, ні посада наукового співробітника у відділі теорії ядерних процесів, яку він обіймав, скорочена не була.

Всупереч вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», відповідач лише 15 березня 2016 року (тобто менше ніж за два місяці до запланованої дати вивільнення) направив до профспілкового комітету профспілки працівників НАН України звернення відповідно до вимог статті 43 КЗпП України про надання згоди на розірвання трудового договору з позивачем на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Незаконне звільнення призвело до вимушених змін у житті позивача, чим останньому завдано моральних страждань.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року у складі судді Белоконної І. В. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. У відповідача відбулися зміни в організації виробництва та праці у виді скорочення штату працівників. Так, зокрема, керівництвом Інституту внесені зміни до штатного розпису, відповідно до яких посаду, яку обіймав позивач, було скорочено. При цьому, позивач за два місяці був попереджений про звільнення із займаної посади. Станом на 01 липня 2016 року у відділі теорії ядерних процесів, де працював позивач, вакантні посади були відсутні.

Отже, роботодавець у даному випадку був позбавлений можливості перевести позивача на іншу вакантну посаду з огляду на відсутність у юридичної особи - Інституту посади, яка би відповідала його кваліфікації. Крім того, до дати звільнення відповідачем було отримано згоду профспілкової організації на розірвання трудового договору з позивачем за пунктом 1 статті 40 КЗпПУкраїни.

Відповідачем не було допущено порушення вимог статті 49-2 КЗпПУкраїни при звільненні позивача, а тому вимоги про визнання незаконним та скасування наказу від 21 червня 2016 року про звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією (ліквідацією окремих відділів та посад) та скороченням чисельності працівників, про поновлення позивача на посаді наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів Інституту до задоволенню не підлягають.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України з 21 червня 2016 року.

Стягнуто з Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України на користь ОСОБА_1 24 317,90 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 1 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 606,32 грн судового збору.

Стягнуто з Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України на користь держави судовий збір у розмірі 1 157,52 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що зміни в штатний розклад, згідно з якими було скорочено посаду наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів внесено лише 01 липня 2016 року, тобто вже після звільнення позивача. За відсутністю належним чином внесених змін до штатного розкладу щодо скороченої посади суд першої інстанції помилково вважав звільнення позивача таким, що проведено у відповідності з вимогами трудового законодавства.

Крім того, згідно з положеннями статті 43 КЗпП Українирозірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), може бути проведено лише за попередньою згодою профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Разом з тим, згода профспілкового органу на звільнення позивача надана 15 березня 2016 року, а звільнення позивача відбулось 21 червня 2016 року, тобто більше, ніж через три місяці з дня одержання згоди профспілкової організації.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового рішення про поновлення позивача на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки звільнення позивача з порушенням встановленого порядку внесло зміни у його життєві стосунки, призвело до душевних страждань та витрату часу на поновлення порушених прав, суд апеляційної інстанції, з урахуванням характеру, тяжкості та тривалість моральних страждань дійшов висновку, що 1 000 грн є достатнім та справедливим відшкодуванням моральної шкоди.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі Інститут ядерних досліджень Національної Академії Наук України, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене цим судом рішення з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що наказом від 23 лютого 2016 року визначені посади, які підлягають скороченню. Датою скорочення переліку посад, в тому числі посада позивача, встановлено 29 квітня 2016 року. Відповідач не мав законної підстави скоротити посаду та звільнити позивача у визначений строк, оскільки в період з 25 квітня 2016 року по 17 червня 2016 року позивач перебував на лікарняному, у зв`язку з чим, його було звільнено у законний спосіб, передбачений нормами КЗпП України після виходу на роботу.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що у випадку, коли розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, або у зв`язку із спливом місячного строку з дня надання згоди на звільнення, суд зупиняє провадження у справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті.

Таким чином, встановивши наявність спливу місячного строку згоди профспілкового органу на звільнення позивача, суд апеляційної інстанції повинен був зупинити провадження у справі, запитати згоду профспілкового органу і лише після цього продовжити розглядати спір по суті.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, позивач заперечує проти доводів касаційної скарги відповідача та просить залишити ухвалене у справі рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України проведено у зв`язку з реорганізацією (ліквідацією окремих відділів та посад) та скороченням чисельності працівників структурних підрозділів Інституту ядерних досліджень НАН України, зокрема скороченням посади наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів, яку займав ОСОБА_1 .

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП Україниправовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Із змісту наведеної норми убачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому, вживані у зазначеному пункті поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Юридична особа самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Закриття структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. І ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП Українирозірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) (частина восьма статті 43 КЗпП України).

Установивши, що зміни в штатний розклад, згідно з якими було скорочено посаду наукового співробітника відділу теорії ядерних процесів, яку займав позивач, внесено лише 01 липня 2016 року, тобто після звільнення позивача.

Крім того, апеляційним судом установлено, що звільнення позивача відбулося 21 червня 2016 року, тобто більше ніж через три місяці з дня одержання згоди профспілкової організації (15 березня 2016 року), що є порушенням вимог статті 43 КЗпП України.

За таких підстав, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача відбулось без законної підстави.

На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та з урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції, у сукупності із встановленими порушеннями вимог трудового законодавства, допущених при звільненні позивача, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для його поновлення на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

Доводи касаційної скарги про законність скорочення посади, яку займав позивач та подальше звільнення, у перший день його виходу на роботу - після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (період з 25 квітня 2016 року по 17 червня 2016 року), є необґрунтованими та не спростовують висновків апеляційного суду, оскільки норми КЗпП України містять заборону звільнення працівника під час тимчасової непрацездатності (частина третя статті 40 КЗпП України), а не заборону, за таких умов, внесення роботодавцем змін до штатного розкладу під час скорочення чисельності або штату працівників.

Посилання у касаційній скарзі на те, що встановивши наявність спливу місячного строку згоди профспілкового органу на звільнення позивача, суд апеляційної інстанції повинен був зупинити провадження у справі, запитати згоду профспілкового органу і лише після цього продовжити розглядати спір по суті, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не ґрунтуються на законі.

Встановлені апеляційним судом обставини у своїй сукупності, виключають можливість визнання дотриманим порядку звільнення позивача із займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, та є підставою для поновлення її на займаній посаді.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Інституту ядерних досліджень Національної Академії Наук України залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська