Провадження № 2/522/3624/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Чернявської Л. М.,

за участю секретаря судового засідання Пейкова О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду м. Одеси цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 треті особи ОСОБА_6 , Одеська міська рада про витребування майна, усунення перешкод у користуванні та скасування запису про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2016 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_6 , Одеська міська рада про витребування майна, усунення перешкод у користуванні та скасування запису про державну реєстрацію.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежитлових приміщень, загальною площею 245, 2 кв.м., що загалом складаються з приміщень першого поверху, площею 105,8 кв.м. приміщень підвалу, площею 32,0 кв.м. та приміщень площею 107,4 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

В ході проведення інвентаризації вказаних нежитлові приміщень стало відомо, що ці приміщення є об`єктом приватної власності на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2008 року по справі № 2-9696//08, а право власності на дані приміщення зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 , реєстрацію проведено 05.11.2010 року за реєстраційним номером 31981659.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року по справі № 1522/17019/12 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2008 року скасовано. Ухвалою суду від 20.12.2012 року позов залишений без розгляду, яка ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.11.2015 року (провадження № 2/522//987/16) скасована, а справа направлена на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року по справі № 2/522/987/16 позовну заяву ОСОБА_6 до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду. В результаті чого, права власності на спірні нежитлові приміщення ОСОБА_6 не набув. Однак, 17.11.2010 року ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли в дар по 1/3 частині нежитлове приміщення, загальною площею 245, 2 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що ОСОБА_6 не мав права відчужувати зазначені вище нежитлові приміщення, а Позивач відповідно має право на звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С.О. від 11.07.2016 року відкрито провадження по справі (т.1 а.с.55).

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Погрібного С. О. від 11.07.2016 року забезпечений позов та накладений арешт на нежитлові приміщення, загальною площею 245,2 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31981659 та належать на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т.1 а.с.57).

15 вересня 2016 року представник позивача звернувся з клопотанням про заміну неналежного відповідача ОСОБА_4 на належного відповідача ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 . (т.1 а.с.106-107).

В судовому засіданні 10 жовтня 2016 року клопотання про заміну відповідача задоволено частково, залучено в якості співвідповідача ОСОБА_5 (т.1 а.с.111).

14 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 11.07.2016 року про відкриття провадження (т.1 а.с. 118-120).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 березня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року про відкриття провадження по справі вважається неподаною та повернена апелянту (т.1 а.с. 137-138).

16 березня 2017 року матеріали справи повернені до суду (т.1 а.с. 140)

21 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року про відкриття провадження по справі (т. 1 а.с. 153-155).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року вважається неподаною та повернена (т. 1 а.с. 166-167).

28 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року (т.1 а.с.173-175).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 січня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження (т. 1 а.с. 186-187).

01 лютого 2018 року матеріли справи поверненні до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 189).

05 лютого 2018 року за результатами повторного автоматичного розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Чернявській Л.М. (т.1 а.с. 192).

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільно - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року.

Згідно п. 9 ч. 1 Перехідних Положень (розділ ХІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (Законом України від 03 жовтня 2017 року N 2147-VIII), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Чернявської Л. М. від 07 лютого 2018 року справу прийнято до свого провадження, встановлений загальний порядок розгляду справи та повернуто справу у підготовче провадження (т.1 а.с.193-194).

16 листопада 2018 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_7 , який представляє інтереси ОСОБА_5 про застосування строків позовної давності (т.2 а.с.7-9).

04 квітня 209 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України. Просить розглянути заяву без його участі та у задоволені позовних вимог відмовити (т.2 а.с. 34, 35-37).

15 липня 2019 року закрито підготовче судове засідання (т.2 а.с. 64).

Учасники справи в судове засідання не з`явились.

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 12.11.2019 року звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Адвокат Кривоцюк А.П., який представляє інтереси відповідача ОСОБА_5 12.11.2019 року надав заяву та просить розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги не визнає. При розгляді справи просить розглянути питання про скасування заходів забезпечення позову.

ОСОБА_3 04.04.2019 року надав заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити у задоволені позову.

ОСОБА_4 27.05.2019 року надала заяву про розгляд справи у її відсутністьзазначила, що позовні вимоги не визнає.

Інші учасники справи, які повідомлені про час, дату і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явилися, будь-яких клопотань чи заяв не надали.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

08 липня 2016 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просить:

1.Витребувати у ОСОБА_1 1/3 частини нежитлових приміщень, загальною площею 245,2 кв.м., що розташована за адреосою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м.Одеси, в особі Одеської міської ради в особі Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

2.Витребувати у ОСОБА_2 1/3 частини нежитлових приміщень, загальною площею 245,2 кв.м., що розташована за адреосою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м.Одеси, в особі Одеської міської ради в особі Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

3.Витребувати у ОСОБА_3 1/3 частини нежитлових приміщень, загальною площею 245,2 кв.м., що розташована за адреосою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м.Одеси, в особі Одеської міської ради в особі Департамент комунальної власності Одеської міської ради.

4.Визнати недійсним договорі іпотеки від 18.02.2013 року № 307 за яким ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передали нежитлові приміщення, загальною площею 245,2кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 в іпотеку ОСОБА_4 .

5.Усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з нежитлових приміщень, загальною площею 245,2кв.м. що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.

6.Скасувати записи про державну реєстрацію за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 по 1/3 частини а кожного на нежитлові приміщення, загальною площею 245,2 кв.м., що розташована за адреосою: АДРЕСА_1 .

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивач зазначає, що територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради є власником нежитлових приміщень, загальною площею 245, 2 кв.м., що загалом складаються з приміщень першого поверху, площею 105,8 кв.м., приміщень підвалу, площею 32,0 кв.м. та приміщень площею 107,4 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 5 АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.07.2004 року, серії НОМЕР_2 , що зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.08.2004 року реєстраційний номер НОМЕР_3 , свідоцтва від 30.07.2004 року серії НОМЕР_4 , що зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.08.2004 року реєстраційний номер НОМЕР_5 , свідоцтва від 30.07.2004 року серії НОМЕР_6 , що зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно 15.08.2004 р.окуреєстраційний номер 7040818.

Стало відомо, що нежитлові приміщення загальною площею 245, 2 кв.м. розташовані за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом приватної власності на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2008 року по справі № 2-9696//08, а право власності на дані приміщення зареєстровано на ім`я ОСОБА_6 , реєстрацію проведено 05.11.2010 року за реєстраційним номером 31981659.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року по справі № 1522/17019/12 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2008 року по справі № 2-9696/08 скасовано.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2012 року по справі № 2-9696/08, позов ОСОБА_6 до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальною власності Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03.11.2015 року (провадження № 2/522//987/16) ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 20.12.2012 року була скасована, а справу направлено на новий розгляд до Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 31.05.2016 року по справі № 2/522/987/16 позовну заяву ОСОБА_6 до Одеської міської ради, Представництва по управлінню комунальної власності Одеської міської ради про визнання права власності залишено без розгляду.

17.11.2010 року ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прийняли в дар по 1/3 частині нежитлове приміщення, загальною площею 245, 2 кв.м. розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), прийнятої за наслідками перегляду судових рішень у аналогічній справі.

Також, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що помилковими є висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (№ 3-604гс16) про те, що позовна давність не може поширюватись на вимоги власника про витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення, яке полягає в тому, що кожного нового періоду часу наступає нове порушення прав власника.

На віндикаційні позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності на оскарження правових актів, виданих ними, а здійснення права на їх оспорення не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Департамент комунальної власності Одеської міської ради в даному судовому процесі здійснює захист права власності на нерухоме майно, яке на думку позивача було порушено.

Положеннями ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України визначено, що учасниками цивільних відносин є держава Україна, територіальні громади, які згідно зі статтями 167, 169, 170, 172 ЦК України набувають та здійснюють цивільні права та обов`язки через органи державної влади, органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу) Цивільним кодексом визначено як позовна давність - ст. 256 ЦК України.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В якості підстави для пред`явлення даного позову Позивач зазначає, ту обставину, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2012 року по справі №1522/17019/12 заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.10.2008 року по справі №2-9696/08 скасовано.

Як вбачається із тексту ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2015 року по справі № 2-9696/08 станом на 17 липня 2012 року Одеській міській раді в особі уповноваженого нею органу по управлінню комунальним майном було відомо про порушення свого права та про особу, яка його порушила власника і фактичного володільця спірного нежитлового приміщення, тобто про особу, яка порушує право власності Одеської міської ради, утримуючи майно у себе, оскільки представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради був ініціатором перегляду заочного рішення.

З питанням про поновлення строків позовної давності позивач не звертався. Доказів, які б спростовували зазначені в заявах про застосування строків позовної давності до суду не надано.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що саме з 17 липня 2012 року починається перебіг строку позовної давності, який сплив 18 липня 2015 року.

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи із даною позовною заявою позивач звернувся 08 липня 2016 року.

Так, згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 06.12.2010 року у справі № 3-13г10, відповідно до якої при розгляді вимог про витребування майна у його набувачів мають бути враховані всі умови витребування майна від добросовісного набувача, передбачені статтею 388 ЦК України, та застосовані норми матеріального права щодо строків позовної давності, причин і наслідків його пропуску.

Про необхідність дотримання судами принципу юридичної визначеності, шляхом дотримання строків позовної давності неодноразово наголошувалось у рішеннях ЄСПЛ.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), перебіг якої, відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини такого порушення.

Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії", заява № 33202/96, п. 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини", заява № 48939/99, п. 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72).

Необмеженість строків оскарження має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу "належного урядування" та вимоги "законності", закріпленим у статті 1 Першого протоколу (п. 73 рішення у справі "Рисовський проти України", заява № 29979/04).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 березня 2008 року в справі «Dacia S.R.L.» проти Молдови» (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява № 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян, сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовну давність було застосовано без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77).

Аналогічну правову позицію висловилаВелика Палата Верховного Суду у справі №362/44/17 від 17.10.2018р.: про поширення загальної позовної давності на віндикаційні позови держави та територіальних громад.

Враховуючи, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад поширюється загальна позовна давність та з`ясовано, що Департамент комунальної власності Одеської міської ради пред`явив позов після спливу позовної давності, про застосування якої просили відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , таким чином необхідно відмову у задоволенні позовних вимог про витребування майна.

З урахуванням того, що відсутні правові підстави для задоволення віндикаційного позову, тому також не підлягають задоволенню похідні вимоги про усунення перешкод у користуванні та скасування запису про державну реєстрацію.

При цьому, в порядку ч. 9 ст.158 ЦПК України, за заявою адвоката Кривоцюк А.П., який представляє інтереси відповідача ОСОБА_5 підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 76-81, 158, 264, 265 ЦПК України, ст. ст. 257, 261 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи ОСОБА_6 , Одеська міська рада про витребування майна, усунення перешкод у користуванні та скасування запису про державну реєстрацію відмовити у повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 11 липня 2016 року.

Скасувати арешт, накладений на нежитлові приміщення, загальною площею 245,2 кв. м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31981659 та належать на праві спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 19 листопада 2019 року.

Суддя Л. М. Чернявська

12.11.2019