КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №357/9625/18

15 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Невідомої Т.О.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Бондаренко О.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

13 серпня 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

На обґрунтування позовних вимог зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.08.2012 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказувало на те, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Також відповідачка на час укладення кредитної угоди дала свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 31.05.2018 року має заборгованість у розмірі 110 687,15 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 7587,18 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом за період з 27.08.2012 року по 31.10.2017 року в розмірі 103099,97 грн. Просилосуд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку вказану загальну суму заборгованості, а також понесені судові витрати в сумі 1762грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 08 липня 2019 року представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилова Олена Леонідівна подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалене без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Зазначала, що відповідачка укладення між нею та банком кредитного договору не оспорювала, розрахунок заборгованості не спростувала та не довела відсутності у неї заборгованості за договором, зустрічних позовних вимог не заявляла. З розрахунку заборгованості вбачається, що відповаідачка користувалась кредитними коштами, а отже погодилась з умовами укладеного договору. Таким чином, є доведеним факт укладення між позивачем та відповідачкою договору, який складається не лише з заяви позичальника, а також з Умов та Правил надання банківських послуг.

Також зауважила, що строк позовної давності для звернення до суду з даним позорвом позивачем пропущено не було, оскільки перебіг позовної давності починається з наступного дня після спливу строку дії картки. Строк дії картки визначений - до останнього дня 05.2016 року, а тому строк позовної давності спливає 31.05.2019 року. Позов подано банком до суду 13.08.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність висновку суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, а також на обґрунтованість відмови суду в задоволенні позову по суті.

У судове засідання представник позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачка ОСОБА_1 не з`явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.08.2012 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

У заяві зазначено, що відповідачка погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем АТ КБ «ПриватБанк», відповідачка має заборгованість за договором б/н від 27.08.2012 року, яка станом на 31.05.2018 року становить 110 687,15 грн. та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 7587,18 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом за період з 27.08.2012 року по 31.10.2017 року у розмірі 103 099,97 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором, суд першої інстанції виходив з відсутності допустимих доказів на підтвердження факту досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови, укладення 27.08.2012 року між сторонами договору та отримання позичальником кредитних коштів в розмірі 8000,00 грн. з наданням йому Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що в сукупності із Заявою свідчило б про укладений в належній формі договір про надання банківських послуг. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву. Також, відмовляючи в задовленні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, межах якого позивач міг звернутися до сд з вазаними позовними вимгами, оскільки остання оплата відповідачкою заборгованості була проведена 28.10.2013 року, а з позовом до суду банк звернувся 13 серпя 2018 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що відповідно до укладеного договору № б/н від 27.08.2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

На підтвердження укладення кредитного договору та наявності у відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором, позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було надано суду першої інстанції розрахунок заборгованості за кредитним договором, копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, Витяг з тарифів банку, копію паспорта відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 27 серпня 2012 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір і порядок нарахування відсотків, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів прходить до висновку про відсутність підстав для висновку, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Саме до такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, вказані висновки є обов`язковими для судів першої, апеляційної інстанції .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необґрунтованість та недоведеність позовної вимоги про стягнення відсотків, проте дійшовши вказаного висновку, суд відмовив в задоволенні даної вимоги також у зв`язку з пропуском строку позовної давності, що суперечить вимогам закону, оскільки позовна давність застосовується лише в разі обґрунтованості матеріальної вимоги, якщо у позивача відсутнє матеріальне право, або вказане прово не є порушеним, або порушення здійснив не відповідач, суд повинен відмовити в задоволенні позову саме за безпідставністю позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення відсотків з підстав її необґрунтованості та з підстав пропуску строку позовної давності підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні вимоги про стягнення відсотків за її безпідставністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по тілу кредиту, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості цієї вимоги та з пропуску строку позовної давності, що суперечить вимогам закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 наведено правовий висновок про те, що кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2012 року відповідачка активувала кредитну картку № НОМЕР_1 , почала користуватися картковим рахунком та кредитними коштами.

Отримавши копію позовної заяви АТ КБ "ПриватБанк", ОСОБА_1 подала відзив в якому факт отримання в 2012 році кредитної картки строком дії до 2016 року, користування кредитними коштами не заперечувала, також не спростовувала розрахунок заборгованості, наданий позивачем. У відзиві відповідачка посилалася лише на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки останній платіж нею здійснено 09 жовтня 2014 року.

Враховуючи викладене, висновок суду про необґрунтованість вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту є помилковим.

Суд, відмовляючи у стягненні з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту, помилково пославшись на необґрунтованість цієї вимоги, також зазначив, що з 28.10.2013 року позивач довідався про порушення свого права і саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності тривалістю у 3 роки, який закінчився 28.10.2016 року, а даний позов був поданий до суду 13.08.2018 року, тобто після закінчення строку позовної давності.

Проте з таким висновком суду першрої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

За статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Отже перебіг трирічного строку позовної давності щодо повернення тіла кредиту розпочинається після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Як вбачається з дослідженимх судом доказів та визнається відповідачкою, в день укладення кредитного договору остання отримала кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 31 травня 2016 року, тобто трирічний строк звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості по тілу кредиту розпочав свій перебіг з 01 червня 2016 року.

З позовом до суду Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося 13 серпня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності , вищзначеного ст. 257 ЦК України.

Таким чином, вимога про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7587,18 грн. є обґрунтованою, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення даної вимоги в повному обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2019 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 7587,18 грн. та про відмову в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за відсоткамми.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У ході розгляду даної справи Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», було понесено судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 1 762 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 2 643 грн., позовні вимоги та апеляційна скарга банку задоволені частково на загальну суму 7587,18 грн., що становить 6,9 % від суми заявлених вимог. З урахуванням розміру задоволених вимог відшкодуванню відповідачем на користь позивача підлягають судові витрати у загальному розмірі 303,95 грн.

Отже, з урахуванням вимог ч.10 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 303,95 грн.

Керуючись ст.ст. 256,258,261, 526,634, 638, 1048, 1050, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.13, 76, 77, 78, 81, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» Крилової Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 травня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () заборгованість по тілу кредиту в розмірі 7587,18 грн.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за користування кредитом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () витрати по сплаті судового збору у розмірі 303,95 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий: Судді: