Єдиний унікальний номер справи 484/666/19
Провадження № 22-ц/784/1638/19 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
П О С Т А Н О В А

іменем України

25 листопада 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника Органу опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, яке ухвалене 30 липня 2019 року о 09 годині 30 хвилин, в приміщенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, під головуванням судді Шикері І.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Первомайської міської ради Миколаївської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття з реєстрації місця проживання,

В С Т А Н О В И Л А:

08 лютого 2019 року ОСОБА_1 пред`явив до ОСОБА_2 зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Відповідач є рідним дядьком позивача по лінії матері.

Відповідно до спадкового договору від 06 березня 2006 року, позивачеві належить житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний спадковий договір було укладено 06 березня 2006 року між ним та його бабусею ОСОБА_4 , матір`ю відповідача, якій належав вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Первомайської міської ради Миколаївської області серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2006 року.

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла.

За життя вона прописала у даному будинку свого сина ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи, проживав та продовжує проживати у названому будинку.

Посилаючись на наведене, та на те, що відповідач чинить йому перешкоди у здійсненні права власності вказаним житловим будинком, позивач просив усунути ці перешкоди, шляхом зняття того з реєстрації місця проживання у тому будинку.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та позов задовольнити.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції без змін, оскільки суд ухвалив його з точним додержанням норм матеріального та процесуального права.

Так, відмовляючи в позові, суд 1 інстанції, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, оскільки відповідач вселився в будинок з дня його зведення, з доброї волі власника житла, як член його сім`ї, з того часу нікуди з нього не виїздив, набувши у такий спосіб право користування ним та його право не припинено і не втрачено. А беручи до уваги ще й те, що іншого житла він не має, є інвалідом ІІ групи за психічним захворюванням, то законні підстави для зняти його з реєстрації в будинку, зробивши у такий спосіб безхатченком, відсутні.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.

Оскаржене рішення ухвалено у відповідності з виписаними вимогами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин першої та третьої статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати (реалізувати) своє право повністю або частково.

У відповідності до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Тож із вищевказаних норм випливає, що саме власнику будинку належить право користування та розпорядження своїм будинком і поряд з ним мають право користування цим приміщенням члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника будинку на користування будинком існує лише до тих пір, поки право власності на будинок не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на будинок, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цього приміщення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до спадкового договору від 06 березня 2006 року ОСОБА_1 належить житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . Даний спадковий договір було укладено 06 березня 2006 року між ним та ОСОБА_4 , якій належав вказаний житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Первомайської міської ради Миколаївської області серії НОМЕР_1 від 07 лютого 2006 року (а.с.7).

За життя ОСОБА_4 прописала у даному будинку свого сина ОСОБА_2 , який є інвалідом ІІ групи, який до теперішнього часу зареєстрований та продовжує проживати у вищевказаному будинку (а.с.14).

Як встановлено судом та не заперечувалось представником позивача в суді першої інстанції, відповідач є інвалідом ІІ групи з дитинства. Діагноз - розумова відсталість в ступені дебільності з психопатизацією особистості, і у нього відсутній опікун (а.с.26). Спірний будинок є єдиним житлом для проживання відповідача.

З матеріалів справи не вбачається реальної небезпеки порушення прав власності чи законного володіння позивача зі сторони відповідача, так як перешкод у користуванні належним позивачу майном відповідачем не здійснюється, не створює загрози для нормального фізичного та морального існування проживання у будинку, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що право власності, володіння та розпорядження позивача щодо вказаного приміщення у даному разі не порушені.

Крім того, суд правомірно відмовив у задоволенні вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи із того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

З урахуванням вказаних вимог закону, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відсутні правові підстави для скасування реєстрації відповідача.

Доводи апеляційної скарги про неправильну оцінку фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими і не спростовують висновків суду, оскільки не призвели до порушення основних принципів цивільного процесуального законодавства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі і не вплинули на суть ухваленого рішення.

Крім того, вказане рішення у повній мірі відповідає положенням Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та нормам міжнародного права, що стосуються прав інвалідів.

Врахувавши виписане, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: П.П. Лисенко

Судді : О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова

___________________________________________________

Повний текст постанови складено 26 листопада 2019 року.