Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" серпня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Виниченко Л.М.,

при секретарях Гноілек М.В., Кравченко А.С., Івіній М.Ю., Сіренко Д.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 . ОСОБА_4 ,

відповідача ОСОБА_5 ,

представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 ,

третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу № 755/15209/17-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 10.10.2016 р. звернувся до суду з позовом у якому за зміненими вимогами просить визнати недійсним договір дарування квартири від 01.06.2006 року укладений між позивачем та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. за реєстровим № 2363; визнати право власності ОСОБА_1 на однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь позивача та судові витрати покласти на відповідача ОСОБА_3 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що за спірним договором дарування ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 34,5 кв.м., що належала позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Харківської районної держадміністрації 25.01.1996 р.

Примірник договору дарування позивачу не залишався. Про укладення цього договору ОСОБА_1 дізнався 09.02.2015 р. після отримання довідки по формі 3 в ЖЕД-407.

Позивач зазначає, що вибуття вказаної квартири з його власності відбулося незаконно, договір дарування був вчинений поза його волею, оскільки на момент укладення договору він за станом свого здоров`я не міг розуміти і усвідомлювати значення своїх дій, так як перебував під впливом обставин смерті своєї дружини та був введений в оману ОСОБА_3 відносно природи і наслідків укладення такого договору.

Вказує, що він з дружиною ОСОБА_11 проживав за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 є його дочка, яка після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружини, перевезла його у спірну квартиру, забрала ключі та паспорт, закрила у помешканні, почала цілеспрямовано поїти його алкоголем, постійно приносячи спиртні напої. Він знаходився у безпорадному стані, так як зі смертю дружини отримав сильне нервове потрясіння, при цьому надмірно вживав спиртні напої, знаходився у пригніченому стані.

Позивач зазначає, що після укладення договору дарування ОСОБА_3 сприяла його госпіталізації у Київську міську клінічну психоневрологічну лікарню № 1, де він проходив курс лікування з 08.06.2006 року по 02.07.2006 р. за встановленим діагнозом органічне ураження головного мозку (травматична енцефалопатія), астено-депресивний синдром.

Вказує, що ОСОБА_3 , незважаючи на його тяжкий стан здоров`я, всіляко сприяла вчиненню ним договору дарування, спонукала до вживання спиртних напоїв, ввела його в оману відносно змісту правочину, спланувала і фактично змусила укласти договір дарування, скориставшись такою нагодою, запевнила, що він має скласти заповіт, при цьому не вдаючись до змісту документу та через невміння читати на українській мові він підписав цей договір дарування. Він не мав підстав недовіряти дочці та мав тверде переконання в тому, що повинен залишити відповідачу у спадщину свою квартиру.

Після укладення договору дарування квартира відчужувалась неодноразово. Наразі кінцевим набувачем квартири є ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 12.12.2015 р., посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 8821.

Зазначає, що його неправомірно було позбавлено права власності, спірна квартира вибула з його володіння поза його волею, про що ОСОБА_5 відомо не було, через що він має право вимагати повернення та витребування квартири від вказаного відповідача, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України (т. 1 а.с. 111-119).

Ухвалою суду від 13.10.2016 року було відкрите провадження у справі (т. 1 а.с. 35).

08.11.2016 р. до суду надійшли письмові пояснення третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. у яких зазначено про те, що 01.06.2006 р. ним було посвідчено за реєстровим номером 2363 договір дарування квартири між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованою ОСОБА_3 з дотримання вимог законодавства України. Позивачем були надані оригінали правовстановлюючого документу на відчужуване майно, інших документів, власноручно ОСОБА_1 підтвердив, що на момент укладення договору квартира знаходиться у його власності, під забороною відчуження і обтяженням не перебуває. При посвідченні оспорюваного договору встановлювались особи сторін, з`ясовувався обсяг їх цивільної дієздатності. Позивач на момент вчинення договору не був особою, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не могла власноручно підписати документ, зміст договору дарування на відповідність вимогам закону і дійсним намірам сторін нотаріусом було перевірено, зокрема встановлення дійсних намірів кожного з учасників договору було здійснено шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторін. З метою виключення можливості стороннього впливу та волевиявлення позивача і для встановлення дійсних намірів останнього, нотаріусом було поставлено ОСОБА_1 ряд питань, на які той надав ствердні відповіді щодо назви, предмету договору, його сторін, наслідків. На момент укладення договору особи, які його вчинили, володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, розуміли значення своїх дій, усвідомлювали наслідки, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Приватний нотаріус просить розглянути справу за його відсутності (т. 1 а.с. 45-48).

Ухвалою суду від 03.01.2017 р. за клопотанням представника позивача забезпечено позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 80, 81).

Представником позивача ОСОБА_2 12.01.2017 р. надавались додаткові письмові пояснення та заява про зміну підстав позову, які долучені до матеріалів справи ухвалою суду від 12.01.2017 р. постановленою із занесенням в журнал судового засідання (т. 1 а.с. 97-99, 111-119, 137, 138).

Представником відповідача ОСОБА_3 та представником відповідача ОСОБА_5 подані заяви від 12.01.2017 р. про застосування строків позовної давності (т. 1 а.с. 123, 124, 131).

Ухвалами суду від 12.01.2017 р., від 17.03.2017 р. за клопотанням представника позивача витребувані докази (т. 1 а.с. 133, 134, 169, 170).

Позивачем 25.04.2017 р., 05.10.2017 р. та представником позивача 17.07.2017 р., 05.10.2017 р., 21.11.2017 р., 07.08.2019 р. суду подавалися додаткові пояснення (т. 1 а.с. 199-204, т. 2 а.с. 5-20, 125-136, 137-143, т. 3 а.с. 30-46, т. 5).

Ухвалами суду від 05.10.2017 р. відмовлено представнику позивача ОСОБА_2 у задоволенні клопотань про відвід секретарю Гноілек М.В. та відвід судді Виниченко Л.М. (т. 2 а.с. 110, 123).

Ухвалами суду від 05.10.2017 р., від 21.11.2017 р. частково задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про витребування доказів (т. 2 а.с. 209-211, т. 3 а.с. 86, 87).

Ухвалою суду від 21.11.2017 р. задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_5 . ОСОБА_7 про витребування доказів (т. 3 а.с. 76, 77).

31.01.2018 р. від представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 до суду надійшов відзив на позов з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що ОСОБА_5 не відома ситуація, яка склалась між сторонами щодо подій десятирічної давнини, через що довелось тривалий час формувати власну доказову базу, зважаючи на зміни процесуального законодавства. ОСОБА_5 просить суд критично ставитись до наданих стороною позивача доказів, які відверто зловживають своїми правами, використовуючи факти на власний розсуд, надаючи їм бажаного значення. Позивачем надаються протирічливі пояснення, серед яких вказуючи, що ОСОБА_1 не знав про існування договору дарування, а в інших справах позивач стверджує факт, що квартиру у 2006 р. або в 2009 р. він подарував своїй дочці ОСОБА_3 , також у позові про вселення від 29.04.2015 р. ОСОБА_1 зазначає, що він сплачував платежі за комунальні послуги та утримував квартиру в належному стані, натомість у цій справі пояснює, що всіма платежами по квартирі опікувалась його дочка відповідач ОСОБА_3 . Позивач має посвідчення водія, керує власним транспортним засобом, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, бездоганно відтворює події десятирічної давнини, добре орієнтується в просторі та часі. ОСОБА_5 є добросовісний набувач спірного нерухомого майна, на час придбання якого на реєстраційному обліку вказаної квартири жодних осіб не перебувало, про проблемність житла до моменту набуття у власність їй відомо не було. Зазначає, що на момент подачі відзиву ОСОБА_5 понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 39 200 грн., орієнтовні судові витрати в подальшому на таку допомогу за одну годину роботи адвоката 3400 грн. Заява про розподіл судових витрат з їх кінцевим розрахунком та доказами, що обґрунтовують такий розрахунок, буде надана суду в порядку та строки визначені ч. 8 ст. 141 ЦПК України ( т. 3 а.с. 180-185).

Ухвалою суду від 09.02.2018 року задоволено клопотання представника позивача про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору дарування, проведення якої було доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи; провадження у справі на час проведення експертизи було зупинено (т. 3 а.с. 197-199).

Після повернення до суду цивільної справи зі складеним висновком експертів ухвалою суду від 14.01.2019 р. провадження по справі поновлено (т. 3 а.с. 224).

Ухвалою суду від 19.03.2019 р. із занесенням в протокол судового засідання відмовлено у задоволені клопотання представника позивача ОСОБА_2 про виклик експерта (т. 4 а.с. 21, 22, 24).

Ухвалами суду від 18.04.2019 р. у задоволені клопотань представника позивача ОСОБА_2 про призначення повторної амбулаторної судово-психіатричної експертизи та клопотання про забезпечення доказів відмовлено (т. 4 а.с. 108-111, 116-123).

Ухвалою суду від 22.05.2019 р., постановленою із занесенням у протокол судового засідання, задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 про виклик в судове засідання експерта (т. 4 а.с. 150, 151).

Ухвалою суду від 11.07.2019 р., постановленою із занесенням у протокол судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 про забезпечення доказів (т. 4 а.с. 162-169, 181-190).

Ухвалою суду від 17.07.2019 р. визнано заяву представника позивача ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Виниченко Л.М. необґрунтованою та передано розгляд заяви про відвід судді для вирішення в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України (т. 4 а.с. 213, 214).

Ухвалою судді Дніпровського районного суду Галагана В.І. від 17.07.2019 р. відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про відвід головуючого судді Виниченко Л.М. (т. 4 а.с. 222-224).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов та викладені у ньому обставини.

Позивач пояснив суду, що договір дарування він не укладав, зробив заповіт на дочку, тоді його напоїли. Коли померла його дружина він вживав спиртне, був у запої, себе не контролював. На ІНФОРМАЦІЯ_4 він жив не постійно, квартиру здавали іншим людям. Він жив на ІНФОРМАЦІЯ_2 та на АДРЕСА_3 у ОСОБА_8 . Коли дізнався про спірний договір дарування він не пам`ятає. У с. Глеваха в лікарні він не лежав. В нотаріуса не був, заповіт підписав у квартирі по ІНФОРМАЦІЯ_4 , який дала йому на підпис дочка, зміст заповіту не читав. Паспорт він губив, скільки разів не пам`ятає. На ІНФОРМАЦІЯ_2 він власник ј частки квартири. ОСОБА_3 його обіцяла забрати жити в США, щоб він там доглядав за онукою.

Представник позивача надав пояснення, викладені у позовній заяві та додатково поданих письмових поясненнях. Пояснив, що після дарування у спірній квартирі жила відповідач ОСОБА_3 , яка у 2011 р. виїхала до США та повідомила позивача, щоб той не хвилювався, вона забере його до себе, а на житло знайшла квартирантів. Тоді позивач жив на ІНФОРМАЦІЯ_2 де доглядав за тещею, після смерті якої у 2012 р. продовжував там жити. Про договір дарування позивач дізнався 19.02.2015 року коли отримав в ЖЕКу довідку по формі № 3. Під час підписання спірного правочину позивача ввели в оману, так як дочка сказала, щоб він підписав заповіт, на що ОСОБА_1 погодився. Також позивач родом з Росії, тому не розумів українську мову. ОСОБА_1 не усвідомлював значення своїх дій за станом здоров`я через алкоголізм та наявні у нього захворювання.

Представник відповідача ОСОБА_3 . ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснив, що домовленість про дарування квартири ОСОБА_3 була досягнута ще за життя дружини позивача, а іншій дочці позивач після 2006 р. подарував дачний будинок та земельну ділянку в с. Стритівка Кагарлицького району. ОСОБА_1 не мав психічних вад, лікувався в терапевтичних відділеннях. ОСОБА_3 у спірній квартирі жила з 2002 року зі своїм колишнім чоловіком та продовжувала там жити після дарування. Позивач час від часу там з`являвся, а проживав на ІНФОРМАЦІЯ_2 та на ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 пояснила, що 12.12.2015 року вони купили спірну квартиру в ОСОБА_9 через фірму, де запевнили, що документи в порядку, оплатили всю вартість квартири та мито, гроші на житло збирали дев`ять років. В довідці по формі № 3 у квартирі був зареєстрований лише ОСОБА_9 та на час її реєстрації 28.12.2015 року будь яких прописаних осіб не було.

Представник відповідача ОСОБА_5 надав пояснення викладені у запереченнях на позов та зробив заяву про те, що ОСОБА_5 будуть подані докази понесених судових витрат на правничу допомогу адвоката для їх розподілу після ухвалення рішення.

Третя особа приватний нотаріус Юр-Капінос А.Є. пояснив суду, що договір дарування він посвідчував на своєму робочому місці по вул. Борисоглібська , 4 у м. Києві . Позивач особисто брав та надавав довідки по формі № 3 та з БТІ, осіб він встановлював по документах, з`ясовував волю на укладення правочину, відмов у підписанні договору та примусу не було, також не було виявлено ознак хвороби, нетверезого стану та не розуміння значення своїх дій. Договір підписувався у двох примірниках. Про отримання копії договору ОСОБА_1 підписався в реєстрі вчинення нотаріальних дій. Договір він посвідчував з дотриманням закону та інструкції.

В судовому засіданні, яке відбувалося 07.08.2019 р., за клопотанням представника позивача ОСОБА_2 була оголошена перерва до 08.08.2019 р. для підготовки до дебатів.

В судове засідання з`явились відповідач ОСОБА_5 та її представник. Інші учасники справи про день, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Представником позивача ОСОБА_2 суду подана промова у судових дебатах від 08.08.2019 р. з проханням не завершувати розгляд справи для належного з`ясування обставин щодо вчинення приватним нотаріусом Юр-Капінос А.Є. нотаріальних дій, фіктивності неодноразового відчуження спірної квартири, визначення стану позивача на момент укладення договору дарування та правильності висновку судово-психіатричної експертизи.

Про причини неявки представника відповідача ОСОБА_3 суд повідомлено не було. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос А.Є. подавав суду заяви про розгляд справи без його участі.

За наведених обставин, враховуючи, що судом були вирішені всі заявлені клопотання учасників справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, визначених ст. 223 ЦПК України, та вважає за можливе розглянути справу без участі позивача, відповідача ОСОБА_3 та третьої особи за наявних у справі доказів.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_5 , її представника, третьої особи, допитавши свідків, вислухавши пояснення експерта, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 25 січня 1996 р. Відділом приватизації житла Харківської районної державної адміністрації, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 23.02.1996 року, запис у реєстровій книзі за № 3613, (т. 3 а.с. 15).

01.06.2006 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір дарування вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є., зареєстрований у реєстрі за № 2363 (т. 1 а.с. 12, т. 3 а.с. 14).

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно ч. 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до п. 6 договору дарування квартири, дарувальник ОСОБА_1 та обдарована ОСОБА_3 стверджують, що підписання цього договору не є наслідком помилки, обману, впливу тяжких обставин, застосуванню фізичного або психічного тиску; договір не підписаний на вкрай невигідних умовах, не є фіктивним, удаваним і не приховує собою інший правочин.

За нормою ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

На підставі спірного правочину право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_3 в Київському міському бюро технічної інвентаризації 15.06.2006 року за реєстровим № 3613 (т. 1 а.с. 12 зв.).

Згідно вимог частин 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України у редакції, яка діяла на час укладення спірного договору, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач просить визнати недійсним договір дарування з посиланням на норми ст. ст. 215, 203, 225, 230 ЦК України.

Відповідно ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно положень ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, підстави та обґрунтування позову з посиланням на те, що позивач на момент укладення договору дарування не усвідомлював значення своїх дій, а також на те, що відповідач ОСОБА_3 ввела позивача в оману, є взаємовиключними та не можуть поєднуватися, оскільки наведена норма ст. 225 ЦК України передбачає перебування особи у стані, при якому внаслідок функціональних розладів психіки людина неспроможна розуміти значення своїх дій або керувати ними, через що укладений правочин не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення цивільних прав і обов`язків, а норма ст. 230 ЦК України застосовується при укладенні правочинів з вадами волі, тобто за умов, що перешкоджають вільному формуванні волі сторони за результатом навмисних дій іншого учасника правочину, який вводить в оману стосовно природи правочину, прав та обов`язків сторін (повідомлення неправдивих відомостей, навмисне замовчування обставин, значення яких може перешкодити здійсненню правочину тощо).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 засвідчила, що вона знає позивача з 1966 року коли він розірвав перший шлюб від якого мав доньку ОСОБА_6 . Вдруге ОСОБА_1 зареєстрував шлюб в 1973 р. з ОСОБА_11 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті дружини позивача відвезли на ІНФОРМАЦІЯ_4 . Коли вона з ОСОБА_6 їздили перевідати позивача останній двері їм не відкрив, через вхідні двері сказав, що його закрили, ключів він не має, не впізнав свою дочку ОСОБА_6 , яку сплутав з дружиною, тоді був неадекватний, казав, що хоче на ІНФОРМАЦІЯ_2. В липні позивач приїхав до неї на ІНФОРМАЦІЯ_3 п`яний, сказав, що він був у лікарні на вул. Фрунзе, куди відвезла його ОСОБА_3 , розказав, що він живе з тещею на ІНФОРМАЦІЯ_2 , доглядає за тещею. У 2011 році позивач говорив, що на ІНФОРМАЦІЯ_4 живе ОСОБА_3 з чоловіком та платить за квартиру. Коли ОСОБА_3 переїхала в США, то обіцяла забрати позивача, який у 2013 р. отримав закордонний паспорт. ОСОБА_1 говорив, що спірну квартиру здають квартирантам, він жив з тещею. У 2015 році коли квартиру на ІНФОРМАЦІЯ_2 продали, позивач залишився на вулиці. 18.02.2015 року з позивачем вона приїхала до квартири на ІНФОРМАЦІЯ_4 , куди дві жінки їх не впустили, чоловік ОСОБА_9 викинув позивача, сказав, що той вже не господар. 19.02.2015 року вони поїхали в ЖЕК де дізналися про договір дарування. Позивач їй говорив, що знаходився в поганому стані, що йому дали, то він і підписав, підписував заповіт, українську мову позивач не розуміє. Позивач випивав, у 2010 р. лікувався в наркодиспансері, також лікувався у вересні 2016 р. Коли працював охоронником у 2010 р. на заводі Більшовик, то ОСОБА_1 був нормальним. Про заповіт на квартиру по ІНФОРМАЦІЯ_4 вона дізналася влітку 2009-2010 р.р., про договір дарування дізналась у 2015 р. коли ОСОБА_9 виставив за двері та пояснив, що він власник квартири. Вона живе з позивачем разом, його приютила, з ОСОБА_1 вони у дружніх відносинах. Їй відомо, що позивач один раз у 2006 р. втратив паспорт. На ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач має частку власності квартири.

Свідок ОСОБА_14 засвідчила, що після поховання дружини позивача ОСОБА_11 вона з чоловіком ОСОБА_13 31.05.2006 року заїхали навістити ОСОБА_1 у квартиру по АДРЕСА_1 , проте двері їм не відкрили, за дверима чулось шурхотіння і бурчання, змісту якого вони не розібрали, тоді зрозуміли, що позивач там був закритий.

Свідок ОСОБА_6 засвідчила, що вона донька позивача від першого шлюбу, з батьком жила до 1966 року. На прохання дядька Володі навістити позивача вона в кінці травня 2006 року з ОСОБА_8 приїхали до спірної квартири, двері якої їм батько не відкрив, при цьому через двері щось бормотав нерозбірливе, не зрозумів хто до нього прийшов, відповідав невлад та неадекватно. Раніше п`яним вона ніколи батька не бачила. На ІНФОРМАЦІЯ_2 вона була один раз коли померла теща, тоді батько пропонував їм меблі. З позивачем вона спілкується, живе він з ОСОБА_8 . Про договір дарування квартири по ІНФОРМАЦІЯ_4 їй сказала ОСОБА_8 у 2006-2007 роках, яка з цього приводу обурювалась, що позивач їй (свідку) нічого не залишив. У 2006 році батько їй запропонував, що відпише землю в с. Стритівка, бо зрозумів, що її обділив. Позивач знав, що вона дізналась про договір дарування у 2006 році. Коли вони зустрічались на дні народженні в кінці 2006 р. батьку було відомо про те, що він підписав документи і спірна квартира належить відповідачу ОСОБА_3 , про це тоді також говорила батьку ОСОБА_8 , щоб він покаявся перед нею (свідком), що квартиру подарував ОСОБА_3 і квартира записана на останню.

Свідок ОСОБА_10 засвідчила, що відповідач ОСОБА_3 її подруга, з якою більше десяти років підтримують стосунки. Після смерті у 2006 р. матері ОСОБА_3 відповідач забрала батька та бабусю з ІНФОРМАЦІЯ_2 на Березняки, там вони жили у нормальних умовах. Позивач вирішив подарувати квартиру дочці ОСОБА_3, де вона постійно жила, а дачу подарувати ОСОБА_3 сестрі ОСОБА_4 , квартира на ІНФОРМАЦІЯ_2 була спільна. ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 видав генеральне доручення на розпорядження майном та генеральне доручення на прийняття спадщини на ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час проживання у квартирі по ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач вів звичайний спосіб життя, його ніхто не споював спиртним, він міг вільно залишати квартиру, закритим там не сидів. Документи знаходились у позивача, довідки збирались особисто ОСОБА_1 з яким до ЖЕКу та БТІ ходила ОСОБА_3, хоча остання мала відповідне доручення. Коли ОСОБА_3 вийшла заміж за англійця, 2-3 роки жила в Лондоні, потім в США, відповідач там не працювала, доходів не мала, тоді співмешканка позивача телефонувала ОСОБА_3 і погрожувала, щоб та допомагала грошима. Спірна квартира стала здаватись в оренду. Потім позивач став з`являтися на квартиру по ІНФОРМАЦІЯ_4 до квартирантки, якій не давав там проживати, зламав замки, тому його зняли з реєстрації, у подальшому квартира була продана. 01.06.2006 року вона (свідок) майже весь день знаходилась у квартирі по ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач тоді був у нормальному стані, спиртне не випивав. Коли вони поїхали до нотаріуса на Подол , вона залишилась зі старенькою бабусею у квартирі. Розмова про дарування квартири була ще коли позивач давав доручення, тоді ОСОБА_1 особисто говорив у її присутності, що квартиру на ІНФОРМАЦІЯ_4 він буде дарувати ОСОБА_3 . У спірній квартирі ОСОБА_1 до смерті матері ОСОБА_3 ніколи не жив, мешкав на ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 761 від 29.11.2018 р., складеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_1 01.06.2006 року виявляв ознаки органічного ураження головного мозку поєднаного (судинно-інтоксикаційного) ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням, депресивним синдромом, за своїм психічним станом у зазначений період усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т. 3 а.с. 234-249).

Експерт ОСОБА_12 в судому засіданні підтвердив складений висновок судових експертів. Пояснив, що психічний стан позивача досліджувався в динамиці з урахуванням в комплексі наявної медичної документації, особистих пояснень ОСОБА_1 , показів свідків, що все детально вивчалося в сукупності. Висновок є повним, матеріалів для його складення було достатньо.

Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

При складанні висновку експертів за ухвалою суду лікарями-судово-психіатричними експертами комісійно вивчалися в сукупності всі наявні медичні документи ОСОБА_1 , його пояснення, враховувались покази свідків, що підтверджено змістом висновку.

Оцінивши вказаний вище висновок судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі.

При цьому суд критично ставиться до пояснень представника позивача про те, що висновок експертів є недопустимим доказом, оскільки складений комунальною установою в порушення Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 08.05.2018 р. № 865, виходячи з наступного.

Згідно положень ст. 7 Закону України «Про судову експертизу», судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. До державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України; науково-дослідні установи судових експертиз, судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України; експертні служби Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства оборони України, Служби безпеки України та Державної прикордонної служби України. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

Перелік установ, в яких проводяться судово-психіатричні експертизи, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 червня 2017 року № 722, в який за пунктом 11 включено Київський міський центр судово-психіатричної експертизи.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 р. у справі № 2601/18570/12, для цілей статті 7 Закону України «Про судову експертизу» під державними спеціалізованим установами Міністерства охорони здоров`я України потрібно розуміти не тільки ті, які створені Міністерством охорони здоров`я України (власне державні заклади охорони здоров`я), але також і спеціалізовані комунальні заклади охорони здоров`я, що прямо чи опосередковано підпорядковані міністерству та включені до переліку установ, в яких проводяться судово-психіатричні експертизи. Установа Київський міський центр судово-психіатричної експертизи наділена повноваженнями щодо проведення судових експертиз.

Обставини того, що ОСОБА_1 мав захворювання, що вплинули на його психічний стан на час підписання спірного договору не підтверджені зібраними по справі доказами. Свідки з боку позивача не зустрічалися з ОСОБА_1 в день підписання правочину та не були присутні під час підписання договору. Пояснення позивача, що договір дарування ним укладався у квартирі також не доведені суду.

На дії приватного нотаріуса Юр-Капіноса А.Є. представником позивача подавалась скарга від 09.08.2017 р. до Головного територіального управління юстиції у м. Києві, у якій серед іншого йшлося посилання на посвідчення спірного правочину не на робочому місці нотаріуса, а за місцем проживання позивача (т. 3 а.с. 22-25), при цьому, як пояснив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , на його скаргу отримав відповідь, у якій зазначено, що порушень в діях нотаріуса виявлено не було.

Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 під час укладання договору дарування, тобто 01.06.2006 р., за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при прийнятті цього рішення.

З приводу заявлених вимог щодо укладення позивачем договору дарування під впливом омани з боку відповідача ОСОБА_3 та посилання на те, що позивач вважав, що складає заповіт, слід зазначити наступне.

Свідок з боку позивача ОСОБА_6 засвідчила, що ОСОБА_1 було відомо у 2006 р., що він підписав саме договір дарування ОСОБА_3 і квартира належала останній, пояснила, що тоді позивач їй, як першій доньці, яку зрозумів, що обділив, запропонував відписати землю в селі.

Факт інформованості позивача про укладений ним договір дарування квартири ще підтверджуються особисто його підписом про отримання копії цього договору, про що зазначено в журналі реєстрації нотаріальних дій, тому позивач ознайомився зі змістом договору (т. 1 а.с. 195, 196).

До пояснень позивача щодо нерозуміння ним української мови суд відноситься критично, оскільки ОСОБА_6 проживає на території України, під час підписання договору не виявляв бажання скористатися послугами перекладача, до того ж позивач неодноразово подавав позови до суду складені державною мовою, що свідчить про його розуміння української мови.

Не доведено суду також жодними доказами, що позивач мав бажання скласти саме заповіт, а не договір дарування.

Після укладення спірного правочину позивач, з його ж пояснень, проживав у квартирі АДРЕСА_2 , де йому належить частка у праві власності, в якій доглядав за тещею, після смерті якої в липні 2012 р. продовжував там проживати до початку 2015 року, також вказував, що він допомагав ОСОБА_8 , яка є інвалідом 2 групи, за довіреністю керував її автомобілем. Вказав, що у спірній квартирі поселилась відповідач ОСОБА_3 , там жила до її другого заміжжя з іноземцем, а саме до 2011 р., після чого виїхала проживати в США, а квартиру здавала в оренду, його відповідач ОСОБА_3 обіцяла забрати до себе в США (т. 1 а.с. 199-204).

Після укладення спірного правочину ОСОБА_3 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_9 , згідно договору купівлі-продажу квартири від 05.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є. за реєстровим № 1494 (т. 3 а.с. 8).

09.12.2009 р. між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А.Є. за реєстровим № 8864 (т. 3 а.с. 9).

У подальшому 03.03.2015 р. ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. за реєстровим № 288 (т. 1 а.с. 17-20).

12.12.2015 р. ОСОБА_9 відчужив квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_5 , відповідно укладеного договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим № 8821 (т. 1 а.с. 21-22).

Відповідно довідки виданої ЖРЕО № 407 від 09.02.2015 р., у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 з 01.02.1972 р. (т. 1 а.с. 13).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.06.2015 р. по справі № 755/9254/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 позивача вселено у квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 100-102). Подаючи позов про вселення ОСОБА_1 вказував на укладений з відповідачем ОСОБА_3 договір дарування від 01.06.2006 р. та оплату ним житлово-комунальних послуг і утримання житла.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2015 р. по справі № 755/10036/15-ц задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , третя особа Дніпровський РВ ГУ ДМС України в м. Києві про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстраційного обліку спірної квартири (т. 1 а.с. 103, 104). Зі змісту рішення вбачається, що представник ОСОБА_1 подав заяву про визнання позову.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2015 р. по справі № 755/10036/15-ц рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2015 р. скасоване, у задоволенні позову ОСОБА_9 відмовлено (т. 1 а.с. 105-108).

Позивач, посилаючись на обставини омани з боку відповідача ОСОБА_3 та наміру останньої позбавити його житла, зазначає також про викрадення ОСОБА_3 у нього документів, на неодноразове переоформлення між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 спірної квартири, подання відповідачем заяви в суд про визнання позову про зняття його з реєстрації. Проте на підтвердження вказаних доводів не надано належних та переконливих доказів, до того ж всі ці події вчинялися після укладення спірного договору та не стосуються спірних правовідносин.

Так, із заявою про втрату паспорту позивач звертався 27.09.2006 року, отримав новий паспорт 14.11.2006 року (т. 3 а.с. 110). Заяву про визнання позову від імені ОСОБА_1 від 06.07.2015 р. подавала не відповідач, а ОСОБА_10 , надаючи дві довіреності сторін по справі, при цьому довіреність видана ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 24.05.2006 р. скасована не була (т. 3 а.с. 66-68). Неодноразове переоформлення квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 свідчать про певні стосунки між ними та не підтверджують введення позивача в оману.

Про обставини передачі позивачем в якості дарунку квартири відповідачу ОСОБА_3 та прийняття цього дарунку свідчать ті події, що ОСОБА_1 після підписання договору проживав за іншою адресою, житло надав обдарованій дочці, яка здійснила державну реєстрацію нерухомого майна на своє ім`я, та з пояснень учасників судового засідання проживала в квартирі до 2011 року, у подальшому здавала житло орендарям, при цьому позивач з 2006 р. до лютого 2015 року, враховуючи період з 2011 року коли ОСОБА_3 виїхала проживати за кордон, не цікавився квартирою, не утримував її, не сплачував житлово-комунальних послуг, також матеріали справи не містять доказів отримання позивачем орендної плати, ОСОБА_1 як власник житла не звертався до суду з питання стягнення такої плати та/або виселення сторонніх мешканців з квартири.

Наявність на ім`я позивача особового рахунку по квартирі та його реєстрація у спірній квартирі не свідчать, що обдарована ОСОБА_3 відмовилась від подарунку, до того ж позивач та вказаний відповідач є близькими родичами, а зняття з реєстрації здійснюється за відповідною заявою громадянина.

Статтею 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що договір дарування квартири на ім`я дочки ОСОБА_3 ОСОБА_1 уклав з власної волі, розуміючи та усвідомлюючи наслідки правочину, без впливу омани та умислу з боку відповідача, а наявність спору суд розцінює як особистий родинний конфлікт, що виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у зв`язку з чим позивач вимагає повернення назад майно, яке раніше йому належало.

Це підтверджується також поданою позивачем заявою від 21.02.2015 р. до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, у якій ОСОБА_1 вказує, що власником квартири АДРЕСА_1 являється його дочка ОСОБА_3 , згідно договору дарування від 01.06.2006 р., в квартирі проживає стороння особа, доступу до квартири він не має (т. 2 а.с. 52). Разом з тим, позивач раніше не звертався до правоохоронних органів з приводу проживання у квартирі сторонніх осіб, які знаходилися там тривалий час, та намагання туди вселитися.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи викладене, позов в частині визнання недійсним спірного договору дарування та визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 задоволенню не підлягає, так як не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи.

Через це суд не вбачає підстав для задоволення поданих відповідачами заяв про застосування строку позовної давності.

Позовні вимоги про витребування квартири з володіння ОСОБА_5 , відповідно положень ст. 388 ЦК України, є похідними від вищевказаних вимог, тому в цій частині у задоволенні позову також слід відмовити.

В порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в позові в повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Згідно положень п. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволені позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 30, 203, 215, 225, 230, 638, 717, 722 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 90, 102, 108, 110, 133, 141, 158, 223, 259, 265, 268, 273, 289, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 січня 2017 року та зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Юр-Капінос Андрій Євгенович, адреса місцезнаходження: 04070, м. Київ, вул. Борисоглібська, 4, оф. 11.

Повне судове рішення складене 16 серпня 2019 року.

Суддя Л.М.Виниченко