Номер провадження: 22-ц/813/1347/19
Номер справи місцевого суду: 499/869/16-ц
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І.В
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Коноплянська сільська рада Іванівського району Одеської області, про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на наступне.

З 06.11.2010 року до 21.09.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, позивач та відповідач за спільні кошти придбали у приватну спільну часткову власність нерухоме майно, а саме пункт технічного обслуговування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та складається з одноповерхової кам`яної нежитлової будівлі загальною площею 375,6 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 1000 кв.м. Земельна ділянка перебуває в оренді, оскільки належить третій особі - Коноплянській сільській раді.

Враховуючи, що майно було придбане на ім`я відповідача, а наразі відповідач не бажає визнавати за позивачем її право на половину спільного майна, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 вищевказаного пункту технічного обслуговування.

Під час розгляду справи було проведено судову будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизи.

В процесі розгляду справи, після надходження висновку експерта, позивачем було уточнено позовні вимоги, та відповідно до останньої уточненої позовної заяви від 14.06.2018 року, позивач просила суд визнати приміщення будівлі спірного пункту технічного обслуговування, що розташований за адресою АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю подружжя. Виділити їй у власність 1/2 частину вищевказаного пункту технічного обслуговування. Розділити приміщення будівлі спірного пункту технічного обслуговування наспаним чином, а саме виділити їй у власність в натурі 1/2 частин приміщення пункту технічного обслуговування згідно варіанту виділу №1 відповідно до висновку експерта №СЕ-2501-1-893.1 від 18.01.2018 року за результати проведення судової будівельно-технічної та будівельно-оціночної експертизи, загальною вартістю 623071,75 грн., що менше за ідеальну частку на 1346,25 грн., та складається зі складу (основна частина літ. «А»), площею 65,9 кв.м., вартістю 192147,25 грн., складу (основна частина літ. «А»), площею 65,9 кв.м., вартістю 192147,25 грн., складу (основна частина літ. «А»), площею 65,9 кв.м., вартістю 192147,25 грн., огорожі №1, вартістю 32944,00 грн., огорожі №2, вартістю 13686,00 грн., припинивши право власності на цю частину відповідача. Іншу частину майна виділити у власність відповідача. Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за відступлення від ідеальних часток у розмірі 1346,25 грн. та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

У свою чергу представником відповідача по справі було надано до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, оскільки пункт технічного обслуговування був придбаний виключно за кошти відповідача отриманих від здійснення підприємницької діяльності, призначений для ведення підприємницької діяльності та відноситься виключно до особистої приватної власності відповідача.

У судовому засіданні позивач на задоволення позовних вимог наполягала з підстав наведених в уточненій позовній заяві, та надала суду пояснення, відповідно до яких вона разом з відповідачем проживали в м. Одесі без реєстрації шлюбу з 2007 року однією сім`єю, вели спільне господарство. В цей у ОСОБА_2 , тобто відповідача в оренді знаходився спірний пункт технічного обслуговування, яким на той час фактично займався його батько. Після того як в 2008-2009 роках (точний рік не пам`ятає) тяжко захворів батько відповідача, вони вирішили переїхати з міста до смт. Іванівка, для того щоб продовжити здійснювати підприємницьку діяльність на ПТО. Позивач весь цей час також працювала на роботі, на підтвердження чого надала довідку про заробітну плату, допомагала відповідачу здійснювати підприємницьку діяльність, сплачувала замість нього податки, її сестра, яка проживає в США регулярно висилала їм долари США, які відповідач також використовував у своїй підприємницькій діяльності. Надалі в 2010 році вони вирішили одружитися, та 06.11.2010 року зареєстрували шлюб, в якому в подальшому ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилася дитина, ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу та до фактичного припинення шлюбних відносин, приблизно до кінця 2014 року вони проживали за адресою її реєстрації в будинку, що належить її матері. Розуміючи, що вони молода сім`я та їм в подальшому необхідні будуть кошти на утримання дитини та для ведення домашнього господарства, при одній з зустрічей з представником власника ПТО, вона, ОСОБА_1 , запропонувала останньому, чи не мають вони бажання продати спірний пункт технічного обслуговування їм, для того щоб вони могли в повній мірі користуватися, володіти та розпоряджатися ПТО для власних цілей, покращити його стан та отримувати прибуток для власних цілей. Після короткого проміжку часу відповідачу зателефонував представник ТОВ «Одеса-Мотор-Сервіс» (колишній власник ПТО) та запропонував укласти договір купівлі-продажу спірного на даний час майна, на що ОСОБА_2 надав свою згоду. При цьому кошти для придбання ПТО вони заощаджували спільною працею, частину коштів було надано безпосередньо позивачем (кількість не пам`ятає), частину коштів вони зберегли з подарованих на весілля (кількість не пам`ятає), деякі грошові кошти їм допомогла зібрати її сестра, яка висилала грошові перекази з США (кількість не пам`ятає), також її мати надавала кошти для цього, частина грошей була безпосередньо відповідача, яку він отримав внаслідок своєї підприємницької діяльності. Оформленням необхідних документів для укладання договору купівлі-продажу СТО займалася безпосередньо позивач, оскільки має юридичну освіту та розуміється на цих питаннях Після того як грошові кошти були зібрані, в м. Одесі у приватного нотаріуса були укладенні два договори купівлі-продажу, відповідно до яких відповідач придбав по 1/2 частині спірного пункту тех. обслуговування, при цьому позивач також приїздила туди з ним, сплачувала замість нього державні мита, однак при безпосередньому укладанні договору не була. Пояснила також, що у нотаріуса надавала свою згоду на придбання відповідачем майна. Також пояснила, що за період шлюбу з відповідачем у спільну власність було також придбане рухоме майно, однак вона не бучить сенсу доводити факт його існування, оскільки не претендує на нього. Зазначила, що вважає спірний пункт технічного обслуговування спільної власністю подружжя, оскільки він набутий спільною працею та за спільні кошти, її позиція повністю ґрунтується на нормах чинного законодавства, просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, вказала, що претендує на дане майно задля захисту інтересів їх спільної дитини, щоб в подальшому передати його їй, також додала, що згодна на грошову компенсацію у розмірі половини вартості спірного майна відповідно до експертизи.

Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволенні позовних вимог заперечували в повному обсязі, просили у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у запереченні на позовну заяву, та відповідач надав суду наступні пояснення, зазначив, що спірний пункт технічного обслуговування тривалий час перебував у користуванні його сім`ї, а саме батька, приблизно з 1997 року. Батько постійно вів перемови з власниками пункту щодо його продажу, однак завжди виникали якісь перепони. З 2005 року він зареєструвався як фізична особа-підприємець та оформив договір оренди спірного пункту технічного обслуговування на себе, та особисто займався підприємницькою діяльністю, збирав кошти, оскільки його батько нарешті домовився з власниками ПТО щодо його продажу, проте необхідною умовою продажу було покращення стану ПТО, про що також зазначено в договорі оренди. Назбиравши достатню кількість коштів від своєї підприємницької діяльності, продавши автомобілі, які в нього на той час були, оформивши необхідні документи, наприкінці 2011 року в м. Одесі були укладенні два договори купівлі-продажу, відповідно до яких він є власником пункту технічного обслуговування. Показав суду що за період шлюбу з позивачем жодних спільних коштів у них не було, він заробляв набагато більше, ніж позивач, що підтверджується довідками про доходи. Зазначив, що придбав спірний ПТО за кошти вирученні від здійснення підприємницької діяльності та з метою її продовжувати. Також пояснив, що дізнався про необхідність надання дружиною згоди на купівлю майна безпосередньо у нотаріуса, якщо б знав про це раніше, то договір купівлі-продажу укладався б на ім`я іншого члена його сім`ї.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року у задоволенні позову - відмовлено. Заходи забезпечення позову застосовані відповідно до ухвали Іванівського районного суду Одеської області від 20.03.2017 року, а саме заборону ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо припинення будь-яким шляхом права власності на пункт технічного обслуговування, який складається з одноповерхової кам`яної нежитлової будівлі загальною площею 375,6 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 1000 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 » після набрання рішенням суду законної сили - скасовано.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_1 звернулась до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 грошову компенсації у розмірі 1346, 25 грн. та судові витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Коноплянська сільська рада Іванівського району Одеської області, про поділ спільного майна подружжя суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується належними та допустимими доказами, що з 06.11.2010 року сторони уклали шлюб, який рішенням суду від 21.09.2015 року було розірвано. Від шлюбу мають спільну дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дані обставини підтвердженні копією рішення Іванівського районного суду Одеської області від 21.09.2015 року.

Відповідно до копій договорів купівлі-продажу від 25.11.2011 року та 06.12.2011 року, відповідачем було придбано (по 1/2 частині відповідно до кожного договору окремо) пункт технічного обслуговування, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , та який складається в цілому з одноповерхової кам`яної нежитлової будівлі, загальною площею 375,6 кв.м., розташованих на земельній ділянки площею 1000 кв.м. Вартість пункту відповідно до вищевказаних договорів станом на 06.12.2011 рік становила 30000,00 грн., що сторонами не заперечувалося, так як і факт придбання майна в період шлюбу.

Право приватної спільної часткової власності на кожну 1/2 частину пункту технічного обслуговування за адресою АДРЕСА_1 зареєстроване за відповідачем, ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвами про державну реєстрації прав від 30.11.2011 року та 15.12.2011 року.

Земельна ділянка, на якій розташований спірний пункт технічного обслуговування перебуває у власності Коноплянської сільської ради та орендується відповідачем, що підтверджується копією договору оренди землі.

Так, відповідно до копії договору оренди від 01.04.2005 року, відповідач ОСОБА_2 був орендарем спірного пункту технічного обслуговування з 01.04.2005 року до 01.05.2010 року, вносив орендну плату у розмірі 400,00 грн. щомісячно.

Згідно з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та довідки, виданої Комінтернівською об`єднаною ДПІ ГУ ДФС в Одеської області, відповідач ОСОБА_2 з 15.04.2005 року до 15.01.2015 року перебував на обліку як фізична особа-підприємець на обліку в Іванівському відділенні Комінтернівської об`єднаної ДПІ ГУ ДФС в Одеської області, згідно даних податкової декларації платника єдиного податку, валовий дохід ФОП ОСОБА_2 за 2009 рік становить 87470,00 грн., за 2010 рік - 88459,00 грн., за 2011 рік 80690,00 грн., за 2012 рік - 49165,00 грн., за 2013 рік - 42230,00 грн., що в сукупності підтверджує факт здійснення підприємницької діяльності відповідачем та отримання від даної діяльності прибутку.

Відповідно до відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України, виплачена заробітна плата ОСОБА_1 за 2005 рік становила 10212,99 грн., за 2006 рік - 4299,00 грн., за 2007 рік - 2833,70 грн., за 2008 рік - 6490,00 грн., за 2009 рік - 6992,55 грн., за 2010 рік - 10759,82 грн., за 2011 рік - 8313,93 грн., за 2012 рік - 18405,39 грн., за 2013 рік - 24995,67 грн., за 2014 рік - 28341,70 грн., за 2015 рік - 40874,93 грн., що підтверджує факт фінансової участі позивача у сімейному житті.

Судом обґрунтовано не було взято до уваги наданні відповідачем прибуткові касові ордери №1620 та №1674, оскільки вони не містять підписів уповноважених осіб та не скріпленні печаткою.

Судом дана правильна оцінка договорів про управління майном довірительного товариства «Одеса-Мотор-Сервіс» від 30.10.1995 року видані на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , належність даних осіб до сім`ї відповідача позивачем підтверджено та не заперечувалося, що підтверджують наявність майнових відносин відповідача та його близьких родичів з колишнім власним спірного майна з 1995 року, та підтверджують покази відповідача та свідка в частині того, що до укладення шлюбу між сторонами, члени сім`ї відповідача та безпосередньо сам відповідач користувалися спірним майном та відповідач здійснював підприємницьку діяльність.

В процесі розгляду справи, проведено судову будівельно-технічну та будівельно-оціночну експертизу, 18.01.2018 року за якою був наданий відповідний висновок, який сторонами не оспорювався, в даному висновку було надано відповіді на вище переліченні питання, та вказано що виділ 1/2 частини пункту технічно можливий, проте з незначним відхиленням в ідеальних часток, оскільки технічної можливості виділення 1/2 частки в ідеальному співвідношення без нанесення шкоди його господарському призначенню не існує, запропоновано чотири варіанти поділу майна в натурі, встановлено ринкову вартість майна у розмірі 1470792, 00 грн., визначений розмір грошової компенсації у разі відхилення від ідеальних часток при поділу майна в натурі.

Так, відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ч.1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном

Статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власність у сім`ї існує у двох правових режимах спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Так, за змістом ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають відповідати вимогам, встановленим ст.ст.77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, пояснення позивача щодо купівлі спірного майна за її ініціативою спростовується показами свідка в частині ініціювання договору купівлі-продажу, оскільки самі відносити та процедура щодо придбання пункту технічного обслуговування, описані відповідачем та свідком (перемови щодо продажу майна велися задовго до укладення шлюбу між сторонами) підтверджується договором оренди від 01.04.2005 року, в п.4.10, п.4.11, п.4.12 якого прописана процедура покращення стану ПТО, як зазначено відповідачем та свідком, з метою подальшого його продажу.

Посилання скаржника на те, що відповідачем не було доведено те, що пункт технічного обслуговування було придбано за кошти від здійснення діяльності ФОП ОСОБА_2 не відповідають дійсності та спростовуються дослідженими судом доказами.

На підтвердження придбання спірного майна за спільні кошти, скаржником надано наступні докази.

Лист від 16.09.2016 року, наданий до суду через канцелярію про те, що у приватного нотаріуса вона дала письмову згоду на придбання оспорюваного майна на ім`я відповідача, лише підтверджує той факт, що вона не заперечувала проти вказаного оформлення, дана заява є лише формальністю, а не підтвердженням щодо придбання за спільні кошти, адже це є порядком та вимогою для здійснення законної реєстрації договору купівлі-продажу.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, до розділу II. Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій, глава 1. зазначає основні правила посвідчення правочинів: 4.2. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов`язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. 4.3. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. За нормативи ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом

Відомості з реєстру Державного реєстру фізичних осіб ДФС України, щодо виплаченої заробітної плати скаржника. Так за 2005 рік - становила 10212.99 грн., за 2006 рік - 4299,00 грн., за 2007 рік - 2833,70 грн., за 2008 рік - 6490.00 грн.. за 2009 рік - 6992,55 грн., за 2010 рік - 10759.82 грн., за 2011 рік - 8313.93 грн.. за 2012 рік - 18405,39 грн., за 2013 рік - 24995,67 грн., за 2014 рік - 28341,70 грн.. за 2015 рік - 40874,93 грн.

Однак прожитковий мінімум станом на 2011 рік від 01.01.2011 року 894 гривні по 31.12.2011 рік 953 гривні. Що ніяк не підтверджує можливість приймати участь, надавати свої кошти для розрахунку з продавцем відповідно до договору, сплачувати за відповідача орендну ПТО, орендну земельної ділянки, та інші платежі зі здійсненням ним підприємницької діяльності.

Твердження скаржника щодо участі у переговорах щодо придбання ПТО спростовується не тільки поясненням відповідача у судових засіданнях але і поясненнями свідка, що зазначено та викладено у рішенні від 06.11.2018 року під аудіо запис судового процесу.

Жодних інших належних, допустимих да достовірних доказів на підтвердження своєї позиці, щодо придбання спірного майна за спільні кошти, скаржником надано не було.

На підтвердження факту надсилання коштів сестрою скаржника з США, використання коштів на придбання, які були подаровані на весілля нею було надано лише довідку про доходи позивача, які були незначними (відповідно до встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2010 та 2011 рік), та підтверджують лише той факт, що позивач фінансово приймала участь у веденні домашнього господарства. Не надано також відомостей про доходи матері позивача, на допомогу якої посилалася позивач. Також не підтверджено пояснення позивача в частині надання допомоги відповідачу при здійсненні ним підприємницької діяльності, а саме сплату податків, заповнення декларацій та інше.

Разом з тим, у судовому засіданні встановлено, що спірний пункт технічного обслуговування до його придбання перебував в оренді у відповідача, відповідач отримував прибуток від здійснення підприємницької діяльності, що сторонами не оспорювалося та підтверджується договором оренди від 01.04.2005 року, довідкою про доходи відповідача.

Так, суд зазначає, що до спірних правовідносин які виникли між сторонами застосовується положення законодавства, що регулюють правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою, оскільки відповідач є фізичною особою-підприємцем, та здійснював купівлю ПТО з метою ведення підприємницької діяльності за призначенням майна, дані правовідносини врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Разом з тим, факт придбання спірного майна за спільні кошти та спільною працею у судовому засіданні не доведено, натомість судом встановлено, що відповідач задовго до реєстрації шлюбу та придбання пункту технічного обслуговування використовував його як орендоване майно, здійснював покращення його стану (оскільки договір оренди від 01.04.2005 року не розірвано, що свідчить про виконання пунктів договору) та отримував дохід як фізична особа-підприємець.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна; суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя; статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які майно було набуте (джерело набуття); сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи підприємця не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, врахувавши їх позицію, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов обґрунтованого висновку, що під час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за згодою останньої було придбано пункт технічного обслуговування, який складається з одноповерхової кам`яної нежитлової будівлі загальною площею 375,6 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 1000 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 » для здійснення підприємницької діяльності за його цільовим призначенням.

Підсумовуючи повно та всебічно з`ясовані обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, правильним є висновок суду, щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_2 , третя особа Коноплянська сільська рада Іванівського району Одеської області, про поділ спільного майна подружжя, оскільки позовні вимоги не ґрунтуються на приписах закону, та надані позивачем докази на підтвердження викладених в позовній заяві обставин, не можуть вважатися належними, не є достовірними та допустимими.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з`ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновку суду обставинам справи, неправильну оцінку судом доказів наданих у процесі розгляду справи, порушення норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 УПК України апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Іванівського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22.11.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький