ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/970/19 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 331500000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: заявниці ОСОБА_1 та її представника адвоката Майки М.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/17680/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст рішення складено 05 серпня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на строк 6 місяців, у вигляді заходів тимчасового обмеження їх прав, з покладенням на них наступних обов`язків: усунення перешкод, які чиняться ними заявнику у користуванні квартирою, меблями та іншими речами, що в ній знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного та безперешкодного доступу та безперешкодного користування вказаною квартирою, меблями та іншими речами, що в ній знаходяться; заборонення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона проживає та володіє часткою у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в якій зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Останні упродовж тривалого часу вчиняють стосовно неї психологічне, фізичне та економічне насильство, що виявляється у систематичних приниженнях, нецензурній лайці, постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосуванні сили, погрозах ножем, чиненні перешкод у користуванні кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку, житлом.

В період з 2014 по 2019 рік заявник 27 разів зверталася до правоохоронних органів за фактом вчиненого насильства зі сторони заінтересованих осіб щодо неї та останні неодноразово були притягнуті судом до адміністративної відповідальності.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису задоволено частково.

Видано обмежувальний припис ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на строк 6 (шість) місяців, та визначено заходи тимчасового покладення на них обов`язків: усунути ОСОБА_1 перешкоди, які чиняться з боку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні квартирою, меблями та іншими речами, що в ній знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання вільного та безперешкодного доступу до зазначеної квартири та меблів та інших речей, які знаходяться в ній.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.08.2019 року в частині відмови у задволенні вимоги про заборону заінтересованим особам перебувати в місці її проживання (перебування) скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису на строк 6 місяців у вигляді заходів тимчасового обмеження їх прав, з покладенням на них наступних обов`язків: заборонити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість та невідповідність обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кілька років поспіль вчиняють стосовно неї психологічне, фізичне та економічне насильство, шляхом систематичних принижень, намагаються зробити життя заявника у власному житлі нестерпним.

Насильство виявляється у постійних погрозах, погрозах ножем, залякуванні, цькуванні, застосуванні сили, чиненні перешкод у користуванні житлом. Вона постійно напружена, схвильована, перебуває у стресовому стані, переживає за своє життя та здоров`я, їй страшно перебувати вдома.

Психологічне насильство полягає в тому, що заінтересовані особи ведуть себе агресивно по відношенню до неї, обзивають її нецензурними лайками, погрожують розправами, безпідставно обмежують заявника у користуванні її власним майном, зокрема, закривають на ключ і не дають їй можливості користуватись кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку. Зазначає, що факт вчинення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 домашнього насильства відносно заявника підтверджується наявними в матеріалах справи відповіддями Тернопільського відділу поліції ГУ НП України в Тернопільській області, а тому є доведеним.

Вважає, що оскільки є висока вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення щодо неї, такі ризики є реальними, тому, для забезпечення дієвого та ефективного захисту до кривдників необхідно застосовувати обмежувальний припис.

Звертає увагу на те, що посилання суду першої інстанції на відсутність в матеріалах справи доказів щодо внесення у Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства випадків вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно заявника є безпідставними, оскільки вказаний реєстр перебуває на етапі створення та запуску.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Заінтересовані особи, будучи належно повідомленими про розгляд справи у порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, що, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з п.п. 3, 4, 6, 14 та 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь, а кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 вказаного Закону право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

В ч.2 ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно п.3 ч.1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до ч.1 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 16 Закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізація, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні докази щодо внесення до Єдиного державного реєстру випадків вчинення домашнього насильства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стосовно своєї матері ОСОБА_1 та притягнення їх у зв`язку із цим до адміністративної відповідальності за ознаками статті ст.173-2 КУпАП.

Колегія суддів з даними висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Судом встановлено, що заявнику ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом НОМЕР_1 208859 від 08.08.2008 р., посвідченого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори Воловець М.А., належить на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частки квартири АДРЕСА_2 .

В даній квартирі зареєстровані заявник ОСОБА_1 та заінтересовані особи - сини заявника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрі є співвласниками квартири, що стверджується довідкою ПП «Наш дім» від 11 липня 2019 року за № 4168 (а.с.5).

З відповідей ГУ НП в Тернопільській області вбачається, що за зверненням ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово проводились профілактичні бесіди виховного характеру про неприпустимість порушення чинного законнодавства в майбутньому та було складено адміністративні протоколи за ст.173-2 КУпАП (а.с. 6-26).

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 неодноразово притягувались до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КупАП (вчинення домашнього насильства) відносно своєї матері ОСОБА_1 , що стверджується постановами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/1460/15-п від 28.01.2015 року; справі №607/3316/15-п від 26.02.2015 року; справі №607/5927/15-п від 07.03.2015 року; справі №607/5481/15-п від 31.03.2015 року; справі №607/12292/17 від 22.01.2018 року; справі №607/12293/17 від 11.01.2018 року; справі №607/16377/19 від 10.07.2019 року; справі №607/1688/16-п від 19.02.2016 року; справі №607/14792/19 від 09.10.2019 року; справі №607/6046/19 від 23.07.2019 року.

З матеріалів справи та пояснень заявника вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснюють щодо своєї матері ОСОБА_1 психологічний та моральний тиск, що проявляється у систематичних приниженнях, нецензурній лайці, постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосуванні сили, погрозах ножем, чиненні перешкод у користуванні кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку та житлом.

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_1 надала належні та допустимі докази, зокрема, посилалась на постанови суду в справах про адміністративні правопорушення, однак, судом першої інстанції не роз`яснено заявниці її прав щодо подання до суду зазначених постанов або клопотань про їх витребування судом, та не досліджено вказані постанови.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів учасників судового процесу.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про видачу обмежувального припису ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на строк 6 (шість) місяців, визначивши заходи тимчасового покладення на них обов`язків шляхом усунення перешкод, які чиняться ними ОСОБА_1 у користуванні квартирою, меблями та іншими речами, що в ній знаходяться, шляхом надання вільного та безперешкодного доступу до квартири та меблів та інших речей, які знаходяться в ній, однак не врахував, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 неодноразово притягувались до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо своєї матері ОСОБА_1 та є ризики продовження вчинення його в майбутньому, а тому суд безпідставно відмовив у видачі обмежувального припису стосовно кривдників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді заходів тимчасового обмеження їх прав шляхом заборони перебувати їм у місці проживання (перебування) ОСОБА_1 .

Судом встановлено, що в родині постійно виникають конфліктні ситуації, існує насильство кривдників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо матері похилого віку, яке проявляється у систематичному, тривалому психологічному тиску щодо неї, її приниженні, нецензурній лайці, постійних погрозах, залякуванні, цькуванні, застосуванні сили, погрозах ножем, чиненні перешкод у користуванні кімнатою, телевізором, меблями, речами домашнього вжитку та житлом.

Тому, з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої перестарілої матері, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді заходів тимчасового обмеження їх прав, а саме: заборони перебувати їм в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , строком на два місяці.

Апеляційний суд, з урахуванням оцінки ризиків, вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису є пропорційним та необхідним. У тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я особи похилого віку.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про заборону кривдникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувати в місці її проживання (перебування) - по АДРЕСА_1 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вигляді обмеження їх прав, а саме заборонити їм перебувати в місці їх спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 строком на два місяці.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року в частині відмови у видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді заходів тимчасового обмеження їх прав шляхом заборони перебувати їм у місці проживання (перебування) ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Тернопільським МВВС 08.02.2000) у вигляді обмеження їх прав, а саме: заборонити перебувати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в місці їх спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) по АДРЕСА_1 , строком на 2 (два) місяці.

У решті рішення суду залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.