П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року місто Київ

справа № 761/11839/19

провадження №22-ц/824/14111/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ходаком Владиславом Володимировичем,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 11 вересня 2013 року та 30 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Експобанк» були укладені Договір № 2142/14939/2013 банківського вкладу «Класичний» та Договір № 2571/14939/2013 банківського вкладу «Класичний» відповідно.

Оскільки у жовтні 2014 року ПАТ «Експобанк» не виконало свого обов`язку щодо повернення позивачу суми вкладу, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 25 листопада 2014 року у справі № 757/29646/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 15 січня 2015 року, з ПАТ КБ «Експобанк» на користь ОСОБА_1 було стягнуто 1 000 000,00 грн.

Разом з тим, на день звернення до суду з цим позовом рішення Печерського районного суду м. Києва невиконане, а виконавчий лист, виданий на виконання вказаного рішення, постановою державного виконавця від 15 грудня 2015 року у ВП №4801162 направлено до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк» у зв`язку з закінченням виконавчого провадження.

Посилаючись на невиконання відповідачем рішення суду, ОСОБА_1 просила зобов`язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснити виплату стягнутих з банку на її користь грошових коштів у розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 6 серпня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Ходак В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що фактично виконання рішення Печерського районного суду м.Києва від 25 листопада 2014 року у рамках виконавчого провадження було перервано рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про запровадження тимчасової адміністрації та ліквідацію ПАТ "КБ "Експобанк".

Відповідач своїми діями унеможливив виконання рішення суду у рамках виконавчого провадження, що фактично позбавило позивача ОСОБА_1 правомірних очікувань на отримання коштів, які стягнуті з ПАТ "КБ "Експобанк".

Неповерненням залишкової суми коштів за депозитними вкладами, які стягнуті за рішенням суду, порушено положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого протоколу до цієї Конвенції.

Неможливість для ОСОБА_1 отримати результат виконання рішення суду, ухваленого на її користь, становить неправомірне втручання у право на мирне володіння майном.

Відповідач не скористався своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Заплішна О.Д. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Ходак В.В. в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень /а.с. 96-97/, причини своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом установлено, що 11 вересня 2013 року та 30 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Експобанк» були укладені Договір № 2142/14939/2013 банківського вкладу «Класичний» на строк з 11 вересня 2013 року по 11 жовтня 2014 року включно та Договір № 2571/14939/2013 банківського вкладу «Класичний» на строк з 30 вересня 2014 року до 30 жовтня 2014 року включно.

Відповідно до умов п.п. 1.3, 1.4 цих Договорів позивач внесла на рахунки банку вклад на суму 500 000,00 грн. за кожним договором.

При цьому, оскільки у жовтні 2014 року ПАТ «Експобанк» не виконало свого обов`язку щодо дострокового повернення позивачу суми вкладу, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року по справі №757/29646/14-ц, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року, з ПАТ КБ «Експобанк» на користь ОСОБА_1 було стягнуто 1 000 000,00 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва є невиконаним, а виконавчий лист, виданий на виконання рішення, постановою державного виконавця від 15 грудня 2015 року у ВП №4801162 направлено до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Експобанк» у зв`язку з завершенням виконавчого провадження.

Крім того, судом установлено, що постановою Правління Національного банку України від 24 вересня 2014 року №597 «Про віднесення ПАТ КБ «Експобанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 25 вересня 2014 року за № 97 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Експобанк» , згідно з яким з 25 вересня 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію строком на три місяці з 25 вересня 2014 року по 25 грудня 2014 року та призначено уповноважену особу.

При цьому, на підставі постанови Правління Національного банку України від 22 січня 2015 року за № 41 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ «Експобанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26 січня 2015 року за № 15 «Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ «Експобанк».

На підставі відповідних рішень виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб строки здійснення процедури ліквідації банку продовжувалися та згідно з останнім рішенням від 14 березня 2019 року за № 576 - продовжені до 25 січня 2020 року включно.

23 січня 2015 року ОСОБА_1 виплачено гарантовану суму вкладу у розмірі 200 000,00 грн. про що в судовому засіданні не заперечувалось сторонами.

Вимоги ОСОБА_1 у сумі 819 337,50 грн. включено до Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку у четверту чергу, що підтверджується листом ПАТ КБ «Експобанк» від 29 квітня 2015 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що з 26 січня 2015 року в ПАТ "Експобанк" розпочата процедура ліквідації, вкладники цього банку мають право отримати належні їм суми виключно у порядку та на умовах, передбачених Законом України " Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та підзаконними актами до нього, відповідно до встановленого порядку. Фондом гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено відшкодування вкладів у граничному розмірі 200 000 грн., в той час , як решта незадоволених вимог позивача є кредиторськими вимогами до банку, що включені до Реєстру акцептованих вимог кредиторів банку у четверту чергу та задовольняються в порядку, передбаченому ст.ст. 45, 49, 52 Закону України " Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права.

Згідно з частиною 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

При цьому, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надалі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Так, відповідно до положень ч. 1, п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та кредиторів банку.

При цьому, п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону визначено, що обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Крім того, відповідно до ч. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» ліквідація банку - процедура припинення функціонування банку як юридичної особи відповідно до положень цього Закону та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 5 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Положеннями ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено повноваження уповноваженої особи Фонду, яка з дня свого призначення, зокрема складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

При цьому, після затвердження переліку вимог кредиторів їх задоволення здійснюється в порядку, встановленому ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів. У четвертій черзі задовольняються грошові вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, правильно виходив із того, що відсутні правові підстави для стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено ст. 52 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки в банку триває процедура ліквідації, позивачці виплачено гарантовану суму відшкодування у розмірі 200 000 грн., а залишкову суму вкладу включено до акцептованих вимог кредиторів 4 черги.

Суд першої інстанції правильно застосував положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача, які ґрунтуються на загальних нормах цивільного законодавства та умовах договорів банківського вкладу задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з порядком відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, та не спростовують висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення пред`явленого позову про повернення вкладу на підставі загальних норм цивільного законодавства, з урахуванням запровадження у банку тимчасової адміністрації та в подальшому відкликання банківської ліцензії і запровадження процедури ліквідації.

Посилання в апеляційній скарзі те, що неповерненням залишкової суми коштів за депозитними вкладами, стягнутими за рішенням суду, порушуються положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 1 Першого протоколу до цієї Конвенції є безпідставними, оскільки Фондом гарантування вкладів фізичних осіб виплачено позивачу суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладом та за заявою останнього внесено його вимоги до реєстру акцептованих вимог кредиторів, виконання яких буде здійснено у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним у цих правовідносинах.

Водночас, правомочності власника не є безмежними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності.

Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Аналогічної правової позиції дотримується і Європейський суд. Зокрема, складність визначення змісту права на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Першого Протоколу полягає у тому, що вказане право, як і більшість інших прав, не є абсолютним.

Правові підстави обмеження означеного права, що не вважаються, на думку Європейського суду, порушенням визначено в Конвенції.

Зокрема, Конвенцією визначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Держава може вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Разом з тим, застосовані державою заходи щодо обмеження конкретних прав повинні відповідати певним критеріям (наявність правових підстав для обмеження прав і свобод, що передбачає можливість обмеження права виключно в порядку, встановленому чинним законодавством; обумовленість обмеження легітимною метою; пропорційність вжитих державою заходів щодо обмеження прав і свобод з огляду на легітимну мету, яку держава намагалася досягти, запровадивши відповідне обмеження).

Як вірно встановлено судом, обмеження права позивача на мирне володіння майном є законним, а саме передбачено ст. 1074 ЦК України за змістом якої допускається обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку у випадках, встановлених законом. Таким законом є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Наявність правового регулювання цих відносин вже є гарантією від свавілля держави.

Дійсно, власник може вільно реалізовувати своє право власності, але коли його право стикається з правами інших осіб, він повинен утримуватись від порушення прав третіх осіб. Тому встановлення законодавцем в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку виплати коштів які знаходяться у неплатоспроможному банку спрямованої на зміцнення соціальної справедливості в суспільстві, відповідає принципу справедливості, є правомірним і таким, що відповідає суспільним інтересам.

Встановлення законом спеціального порядку отримання грошових коштів не позбавляє права власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а лише обумовлює певні особливості здійснення власником своїх прав щодо цих коштів, які встановлені іншими спеціальними законами. Отже, обмеження не впливають на зміст суб`єктивного цивільного права, однак ускладнюють можливості його здійснення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення позову та не дають підстав уважати, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене на повно з`ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Ходаком Владиславом Володимировичем,- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 6 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 28 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: В.А. Кравець

А.М. Стрижеус