ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/548/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: 301000000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: :

Головуючого Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач)

Суддів Василенко Л. І., Карпенко О. В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк « Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ;

особа, яка подає апеляційну скаргу - адвокат Побиванець Юрій Володимирович

розглянувши у м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Побиванця Юрія Володимировича на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Середи Л. В. у залі Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області 07 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

02 квітня 2019 року позивач - АТ КБ "Приватбанк" звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 24 869, 41 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що 28.10.2010 року відповідач ОСОБА_1 підписав заяву, за умовами якої отримав кредит у сумі 13 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач посилається, що кредитні кошти ОСОБА_1 отримав, а свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконує, тому станом на 18.03.2019 року утворилась заборгованість, яку згідно розрахунку банку становить суму 24869,41 грн., що складається із наступного: 12896, 01 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3693,03 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 6339, 92 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 280 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф; 1160, 45 грн. - процентна складова штрафу.

Банк вказує, що позичальник ОСОБА_1 добровільно не повертає отримані кошти, тому АТ КБ "ПриватБанк" змушений подати позовну заяву до суду про стягнення заборгованості за кредитом із відповідача ОСОБА_1 в примусовому порядку.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року позов Акціонерного товариства комерційного банку « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" кошти в сумі 24869 (двадцять чотири тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) гривень 41 коп. - в порядку відшкодування заборгованості за кредитним договором від 28.10.2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" кошти в сумі 1921 (одну тисячу дев`ятсот двадцять одна) гривня - в порядку відшкодування коштів по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином в термін передбачений договором.

Суд першої інстанції посилався на ту обставину , що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява, разом з запропонованими позивачем «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складають між ним та банком кредитний договір, що стверджується підписом у заяві.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Побиванець Юрій Володимирович оскаржив рішення, подавши апеляційну скаргу в суд апеляційної інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги він вказує, що з даним рішенням не погоджується, оскільки рішення постановлено із порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду необґрунтоване, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Скаржник посилається, що в дійсності ОСОБА_1 була написана заява на отримання кредитної картки « Універсальна» з лімітом 13 500 грн., проте працівником банку не було надано йому «Умов та правил надання банківських послуг» та «Правил користування платіжною карткою», тому про їх існування він довідався лише після отримання позовної заяви. Крім того, скаржник звертає увагу суду на той факт, що в наданих банком Умовах та Правилах надання банківських послуг відсутній підпис ОСОБА_1 . За таких обставин, вказані Умови не можна вважати частиною договору, вважає скаржник, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

В апеляційній скарзі скаржник вказує, що підставою для задоволення позовних вимог судом стало посилання суду першої інстанції саме на «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», хоча ОСОБА_1 не підписував вказані умови, та про їх зміст відповідачу не було нічого відомо.

Крім того, скаржник вказує, що згідно контракту на проходження військової служби від 17 вересня 2019 року вбачається, що відповідач ОСОБА_1 підписав контракт із Збройними силами України строком на 3 роки. Відповідно до військового квитка НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 дійсно в період із 07.10. 2015 року по 27.09. 2016 року, брав безпосередньо участь в антитерористичній операції. Згідно вимог Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Побиванець Юрій Володимирович в апеляційній скарзі посилається також на правову позицію, висловлену у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 342/180/17 від 03 липня 2019 року, згідно якої вказано, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил, тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Побиванець Юрій Володимирович просить скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ « Приватбанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 896 грн. 01 коп.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону .

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог, вказавши, що відповідач належним чином не виконував умови договору, має місце заборгованість, яка не сплачена. Суд першої інстанції дійшов висновку, що є підстави для стягнення суми заборгованості за кредитом з відповідача у примусовому порядку у розмірі 24 869,41 грн., що складається з наступного: 12896,01 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 3693,03 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 6339,92 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 280 грн. - нарахована пеня за несвоєчасність боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф; 1160, 45 грн. - процентна складова штрафу.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за простроченим тілом кредиту, пені за прострочене зобов`язання , пені за несвоєчасність сплати боргу та штрафів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 28 жовтня 2010 року на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 отримано кредит у розмірі 13500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а. с. 10).

Із анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_1 ознайомився і погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом підтверджує факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанк , а також його місцезнаходження.

В даній анкеті-заяві наявна інформація про те, що відповідач ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна», а кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна» GOLD становить 5 000 грн.

При цьому, анкета-заява, копія якої додана позивачем до позовної заяви, не містить посилань на умови користування кредитом та його погашення, порядок нарахування та сплати відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та сплати штрафу і пені за невиконання умов договору.

В підтвердження заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем надано два розрахунки заборгованості за договором № б/н від 28.10.2010, укладеного між позивачем Приватбанком та відповідачем ОСОБА_1 , станом на 31.05.2015 року та станом на 18.03.2019 року.

Згідно даних розрахунку банку станом на 18 березня 2019 року заборгованість відповідача ОСОБА_1 становить 24 869, 41 грн. та складається із : 12 869 грн. 01 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 3 693 грн. 03 коп. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками; 6 339 грн. 92 коп. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання ; 280 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 1 660 грн. 45 коп. - заборгованості по судовим штрафам (а. с. 4 - 9).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ПАТ КБ «Приватбанк»).Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути, зокрема, грошова сума. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 28 .10. 2010 року процентна ставка не зазначена.

Колегія суддів звертає увагу, що у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28.10.2010 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.

При цьому, слід звернути увагу, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розміру і порядку нарахування.

Колегія суддів не погоджується із доводами банку, що роздруківка із сайту позивача є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено також у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (28.10.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02.04.2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд звертає увагу, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Отже, надані позивачем Правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані, та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, задовольнивши повністю позовні вимоги банку, оскільки безпідставно стягнув з відповідача нараховану пеню за прострочене зобов`язання, пеню за несвоєчасність сплати боргу та штрафи. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині вимог є обґрунтованими та підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки відсутні правові підстави для стягнення пені та штрафів з відповідача за встановлених судом обставин справи та наявних доказів.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.10.2010 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань .

Колегія суддів, приймаючи до уваги вище викладене, дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту - 3 693 грн. 03 коп., нарахованої пені за прострочене зобов`язання - 6 330 грн. 92 коп. , нарахованої пені за несвоєчасність боргу на суму від 100 грн. - 280 грн., штрафу - 500 грн. (фіксована частина); процентна складова штрафу - 1 160 грн. 45 коп.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно частинам 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийнятої 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Таким чином, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ОСОБА_1 , позивач АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк та, на які банк посилався у додатках до позовної заяви.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір від 28 жовтня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Отже, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в сумі 12 896 грн. 01 коп., в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому колегія суддів вважає, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язок щодо повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором від 28. 10. 2010 року у розмірі 12 896 грн. 01 коп., що узгоджується із висновком, викладеним у вищезазначеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки вказані правові висновки є обов`язковими для застосування судами України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково задовольнив позовні вимоги банку повністю, стягнувши всю суму боргу, оскільки позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню, лише в частині щодо стягнення на користь банку із відповідача заборгованості за тілом кредиту згідно розрахунку банку у розмірі 12 896, 01 грн.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки представник відповідача погоджується, що слід стягнути заборгованість на користь банку із відповідача за тілом кредиту, що відповідає вимогам закону та судовій практиці даної категорії справ, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вище викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Побиванця Юрія Володимировича підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 12 896,01 грн. В решті позовних вимог слід відмовити позивачу у стягненні заборгованості за процентами, пенею, штрафами.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює чи скасовує рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу задоволено, позовні вимоги позивача задоволено частково, то перерозподілу підлягають судові витрати, які підлягають частковому задоволенню пропорційно задоволених вимог.

Однак, приймаючи до уваги, що відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України у зв`язку зі звільненням відповідача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», то судові витрати компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» судові витрати за сплату судового збору частково за подання позову в розмірі 979 грн. 71 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Побиванця Юрія Володимировича задовольнити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 серпня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку « Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасувати, та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" заборгованість за тілом кредиту за договором від 28. 10. 2010 року у розмірі 12 896 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість ) гривень.

В іншій частині позовних вимог АТ КБ « Приватбанк» - відмовити.

Стягнути на користь АТ КБ « Приватбанк» сплачений судовий збір частково у розмірі 979 грн. 71 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Василенко Л. І.

Карпенко О. В.