Справа № 297/1287/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Гецко Ю. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Михайліченко І. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, укладеного 11.10.1997 року у виконавчому комітеті Надьберегівської сільської ради Закарпатської області за актовим записом № 15 та поділити спільне майно подружжя.

Позов мотивовано тим, що через різні характери та погляди на життя сторони не в змозі проживати разом. Незважаючи на не тривале подружнє життя, нам із відповідачем так і не вдалося створити міцної сім`ї, сторони виявилися різними людьми, в них різні характери, різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. Від шлюбу сторони мають трьох дітей які вже повнолітні.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не з`явилася, однак подала заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання також не з`явився, подала заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити і розглянути справу без її участі.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини справи, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, сторони зареєстрували шлюб 11.10.1997 року у виконавчому комітеті Надьберегівської сільської ради Закарпатської області за актовим записом № 15, що стверджується свідоцтвом про шлюб. Від шлюбу сторони мають двох дітей які вже повнолітні.

Судом встановлено, що з часу укладення шлюбу, спільне життя між сторонами не склалося і подружжя проживає окремо та не підтримує сімейних відносин. Подальше спільне життя для них є неможливим та суперечить їх інтересам сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У шлюбі сторонами було придбано нерухоме майно, а саме будинковолодіння, розташоване за адресо, АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку загальною площею 34,9 кв.м., земельної ділянки площею 0, 2573 га - для обслуговування житлового будинку та 0, 0073 га - для ведення особистого підсобного господарства.

При купівлі зазначеного майна, з метою заощадження на витратах, замість договору купівлі-продажу було укладено договір-дарування. Стороною дарителя у договорі є особа ( ОСОБА_3 ), яка не перебувала у родинних стосунках з відповідачем, отже жодних мотивів передавати в дар будинковолодіння у неї не було.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

На відміну від фактичного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що виникають зі змісту правочину.

З аналогічного приводу ВСУ висловив правову позицію у справі №6-1026/цс 16, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, договір дарування домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Берегівської РДНК 27.09.2003 року, є удаваним правочином, оскільки в дійсності був укладений договір купівлі-продажу

Згідно зі ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 65 Сімейного кодексу України визначає право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 69 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Стаття 70 Сімейного кодексу України передбачає визначення розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якій зазначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Керуючись ст. ст. 24, 80, 84, ч. 3 ст. 105, 112 СК України, ст. ст. 81, 141, 263-265, 354, 355, 430 ЦПК України, ст. ст. 61, 65, 69, 70 Сімейного кодексу України, ст. 235 Цивільного кодексу України, ст. ст. 49, 188,197 Цивільного процесуального кодексу України

рішив:

Позов задовольнити повністю.

Розірвати шлюб, 21.04.2000 року у відділі РАЦСу Берегівського райвиконкому Закарпатської області за актовим записом № 39 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Визнати, що договір дарування домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Берегівської РДНК 27.09.2003 року є удаваним правочином.

Встановити, що домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка придбана під час шлюбу.

Виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнати їх право власності на 1/2 ідеальної частки кожному в домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на це майно.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Гецко Ю. Ю.