Ухвала

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 357/334/19

провадження № 61-17101ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення гонорару за надання правової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення гонорару за надання правової допомоги, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання правової допомоги від 23 липня 2018 року № 23/07/18-1 у розмірі 20 355,60 грн, 5 088,09 грн -штрафу за прострочення строку оплати наданих послуг понад 30 днів, 10 177,08 грн - штрафу за прострочення строку оплати наданих послуг понад 60 днів, 151 грн - 3 % річних та стягнути судові витрати у розмірі 704,80 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року - без змін.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат задоволено.

Ухвалено додаткове рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення гонорару за надання правової допомоги.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року відмовлено на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.

У листопаді 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення щодо судових витрат відмовити у повному обсязі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ,

ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у цій справі становить 35 771,77 грн (20 355,60 грн + 5 088,09 грн + 10 177,08 грн + 151 грн = 35 771,77 грн), яка станом на 01 січня 2019 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921 грн * 100 = 192 100 грн).

Отже, зазначена справа на підставі вимог закону відноситься до малозначних.

Малозначна справа є такою з огляду на свої властивості, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Предметом касаційного оскарження є додаткова постанова апеляційного суду про стягнення судових витрат у малозначній справі і не впливає на формування єдиної правозастосовчої практики.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 вересня 2019 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на судові рішення, якими спір вирішено по суті відмовлено.

Додаткова постанова Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, яка оскаржується у касаційному порядку є по суті складовою судового рішення у малозначній справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на підпункт а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, а саме: що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Проте, посилаючись на наявність зазначених обставин та певні судові рішення, заявник по суті не погоджується з фактичними обставинами справи та оціненими судом доказами, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання ОСОБА_1 на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваним судовим рішенням та не дає підстав для висновку про наявність обставин, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Ураховуючи наведене, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення гонорару за надання правової допомоги відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Р. А. Лідовець