Номер провадження: 22-ц/813/1179/19
Номер справи місцевого суду: 522/2247/15-ц
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т. С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Півнєву Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

05 лютого 2015 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 24 серпня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, для придбання та ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 01 травня 2008 року. В розписці ОСОБА_2 вказав, що у разі неповернення коштів передасть зазначену квартиру у власність ОСОБА_1 . На момент звернення з позовною заявою, грошові кошти ОСОБА_2 не повернув. Також позивач вказував на те, що 05 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 у забезпечення умов виконання кредитних договорів № 0 та № 0 від 05.10.2007 року передав в іпотеку ПАТ «УкрСиббанк» квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Тому позивач просив суд визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначену квартиру та визнати недійсним договір іпотеки від 05.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 697, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 (а.с.1-3).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року було вирішено позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити (а.с.37-39).

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ «Дельта Банк» через свого представника Крупко О.О. направили апеляційну скаргу, яка надійшла до суду першої інстанції 26.02.2018 року (а.с. 56-59).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Кравця Ю.І. від 06.03.2018 року було вирішено повернути апеляційну скаргу представника ПАТ «Дельта Банк» - Крупко О.О. з огляду на відсутність доказів повноважень ОСОБА_3 на підписання апеляційної скарги від імені ПАТ «Дельта Банк», а також через те, що апелянтом не були подані до суду належні документи, які б підтверджували сплату судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.84-85).

21 березня 2018 року представник ПАТ «Дельта Банк» - Крупко О.О. повторно звернулась до суду з апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року. В обґрунтування своєї скарги апелянт зазначає, що оскаржуване рішення було ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, апелянт вказав на те, що третя особа не була належним чином повідомлення судом першої інстанції про розгляд справи, доказів належного повідомлення про судові засідання, які призначались 21.04.2015, 03.09.2015, 03.11.2015 матеріали справи не містять. Крім того апелянт зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про вручення ПАТ «УкрСиббанк» ухвали про відкриття провадження та позовної заяви, а також направлення судового рішення. Серед іншого апелянт зауважив, що розписка, за якою ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США не містить умов щодо передання права власності. Апелянт вважає, що жодного належного та достатнього доказу того, що на виконання зобов`язань ОСОБА_2 за договором позики від 24.08.2007 року забезпечено нерухомим майном, а тим паче нерухомим майном, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 позивачем не надано, а судом не досліджено. На думку апелянта суд першої інстанції при вирішенні справи вийшов за межі позовних вимог, при цьому жодного вмотивованого аргументу або правової підстави, які дають можливість вийти за межі позовних вимог, судом першої інстанції в рішенні не зазначено. Також апелянт зауважив, що договір іпотеки, так само як і договір позики між двома фізичними особами на відповідну суму, повинні бути нотаріально посвідчені. Щодо представництва представник апелянта зауважила, що провадження в справі відкрито 06.02.2015 року, а тому оскільки представництво в провадженнях, розпочатих до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» здійснюється за правилами, які діяли до набрання ними чинності до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, представництво в даній справі може здійснюватися на підставі довіреності. В підсумку апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі(а.с.88-91).

Ухвалою судді Апеляційного суду Одеської області Драгомерецького М.М. від 06.04.2018 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» (а.с.121-122). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23.05.2018 року справу було призначено до розгляду (а.с.135).

У зв`язку з поверненням конвертів з позначкою «за закінченням терміну зберігання», направлялися запити щодо доступу до персональних даних до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Одеській області, для встановлення інформації про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Так, встановлено, що останнім місцем реєстрації ОСОБА_2 є АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 (а.с.138-140).

04.10.2018 року до апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк». Так, позивач зазначає, що до матеріалів справи помилково була долучена розписка де не вказано, що в разі несвоєчасного повернення боргу ОСОБА_2 зобов`язаний передати ОСОБА_1 у власність спірну квартиру. Як вказує апелянт, це викликано тим, що розписки листувались кілька разів. При цьому апелянт зазначив, що в суді він показував розписку, в якій відповідач зобов`язався передати у власність квартиру (копію вказаної розписки позивач долучив до відзиву). Серед іншого позивач зазначив, що про подачі позовної заяви він не мав відомостей, що іпотекодержателем є ПАТ «Дельта Банк». Жодних претензій апелянт не висував. Тому позивач просить апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 153-157).

Того ж дня, 04.10.2018 року, від відповідача в справі ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк». Відповідач зазначив, що апелянт, в порушення ст.ст. 516,517 ЦК України не повідомив письмово ОСОБА_2 про зміну кредитора за кредитним договором. Також відповідач зауважив, що може підтвердити, що між ним та позивачем дійсно була домовленість, що в разі несвоєчасного погашення боргу право власності на спірну квартиру переходить до позивача. До теперішнього часу жодних претензій апелянт до відповідача не пред`являв. Відповідач вказав на те, що власниками спірної квартири АДРЕСА_4 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є добросовісними набувачами за договором купівлі-продажу від 30.05.2016 року. Як зауважив апелянт, при скасуванні оскаржуваного рішення будуть порушені їхні права. Тому відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення - без змін (а.с. 158-165).

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.10.2018 року було забезпечено докази за клопотання апелянта, який не приймав участь в розгляді справи (а.с. 171-172).

В зв`язку з ліквідацією Апеляційного суду Одеської області протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа була розподілена колегії суддів Одеського апеляційного суду в складі головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Драгомерецького М.М. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.02.2019 року справа була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 216).

В судовому засіданні 10.07.2019 року представник третьої особи-апелянта Шевчук В.В. просила задовольнити апеляційну скаргу. Інші учасники провадження в судове засідання не з`явились. Про час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи-апелянта, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Приймаючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач (боржник) не повернув грошові кошти за договором позики від 24.08.2007 року. Договір іпотеки від 05.10.2007 року між відповідачем та ПАТ «Укрсиббанк» укладений з порушенням ст.ст. 203, 215 ЦК України, Закону України «Про іпотеку», а тому повинен бути визнаний недійсним. У зв`язку з тим, що договір іпотеки від 05.10.2007 року є недійсним, з метою захисту прав позивача, будь-які обтяження накладені на підставі оскаржуваного договору іпотеки підлягають скасуванню.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи частково апеляційну скаргу вважає за необхідне звернути увагу на таке.

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_2 від 24.08.2007 року, за якою він взяв в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США на придбання квартири та проведення ремонтно-будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1 . Борг зобов`язався повернути до 01.05.2008 року. Розписка містить ідентифікуючі дані сторін (серія паспорту) та підписи свідків (а.с. 4). Цього ж дня ОСОБА_1 склав розписку, відповідно якої він надав в борг ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 250 000 доларів США (а.с. 5).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 05.10.2007 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 за 1 489 750 грн, що в еквіваленті складало 295 000 доларів США (а.с. 10).

Крім іншого позивач ОСОБА_1 надав до суду разом з позовом Іпотечний Договір віл 05.10.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ПАТ «Укрсиббанк» квартиру АДРЕСА_4 . Іпотечний договір нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 4819, реєстровий номер заборони відчуження - № 697 (а.с. 21-24).

На підставі вище наведених доказів, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції ухвалив рішення, яким вирішив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та визнав недійсним договір іпотеки від 05.10.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. та зареєстрований в реєстрі за № 697, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , а також визнав за ОСОБА_1 право власності на вище зазначену квартиру.

Між тим, відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач не був власником спірного майна на момент звернення до суду, а тому не набув права вимагати визнання за ним права власності. При цьому між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Апеляційний суд звертає увагу на те, що діючим законодавства не передбачено визнання права власності за позивачем в заявлений спосіб, оскільки між сторонами виникли відносини, які регулюються ст. 1046 ЦК України. Окремий договір іпотеки, якими сторони забезпечили б виконання зобов`язання з договором позики, між сторонами не укладались. Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 557 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. За ч. 1 ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення, крім випадків, установлених законом. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Державна реєстрація застави повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних об`єктів проводиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 236 ЦК України встановлює, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. З вище наведеного вбачається, що недотримання відповідної форми означає, що вчинений правочин є нікчемним, а отже не створює жодних юридичних наслідків в результаті його вчинення. Таким чином, між позивачем та відповідачем не існує жодного юридичного відношення, яке б обумовило навіть потенційний перехід права власності між сторонами, який в свою чергу надав би підстави для визнання правочину недійсним.

Окремо, варто зауважити, що звертаючись до суду з відповідним позовом позивач подав до суду копію розписки ОСОБА_7 про отримання в борг грошових коштів в розмірі 250 000 доларів США, в якій не зазначалось жодних відомостей щодо передання квартири у власність позикодавця у випадку неможливості погашення заборгованості. Як було вище зазначено розписка була складена в присутності свідків (а.с. 5). В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 разом з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на помилкову подачу до суду першої інстанції розписки без зазначення відповідних відомостей, подав до суду розписку від 24.08.2007 року, за якою ОСОБА_2 отримав від нього в борг грошові кошти, в зміненій редакції. Зокрема, останній абзац в редакції (дослівно): «Зобов`язуюсь повернути вище вказану грошову суму не пізніше 01.05.2008 року. У випадку несвоєчасного погашення заборгованості згоден за рішенням суду передати у власність ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ». Розписка свідками не підписана (а.с. 156).

Так, в матеріалах цивільної справи містяться дві розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в борг в розмірі 250 000 доларів США в різних редакціях: перша - підписана свідками та не містить застереження щодо виконання боржником своїх зобов`язань іншим чином аніж повернення грошових коштів у відповідній сумі, друга свідками не підписана та містить умову про передачу боржником позичальнику за рішенням суду кв. АДРЕСА_4 . Тобто, фактично позивачем були надані до суду дві різні розписки, при чому одна з них, яка оцінювалась судом першої інстанції, на підставі чого суд ухвалив відповідне рішення, не містила відповідного застереження щодо передачі нерухомого майна. Відтак не зрозуміло на підставі чого суд першої інстанції дійшов відповідних висновків. При цьому, варто зауважити, що спірну квартиру ОСОБА_2 придбав 05.10.2007 року за 295 000 доларів США, в той самий день як було укладено між ним та АКІБ «Укрсиббанком» кредитний договір № 0 на суму 295 000 доларів США, а також іпотечний договір спірної квартири, що ставить під сумнів отримання грошових коштів відповідачем у позивача в розмірі 250 000 доларів США 24.08.2007 року для придбання спірної квартири.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що з апеляційною скаргою апелянт надав до суду копію Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 05.10.2007 року, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 295 000 доларів США (еквівалентно 1 489 750 грн) строком на 252 місяців, термін повернення 05.09.2028 року. Відповідно до п. 2.1. вказаного договору в забезпечення виконання зобов`язань позичальник передав Банку іпотеку кв. АДРЕСА_4 (а.с. 72-80). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 114484072 від 19.02.2018 року квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 кожному на праві спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу № 1208 від 30.05.2016 року, видавник Мозолєва О.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу, дата державної реєстрації 30.05.2016 року (а.с. 99).

З вказаної Інформаційної довідки вбачається, що 01.12.2015 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.11.2015 року в справі № 522/2247/15. В подальшому квартира за договором купівлі-продажу квартири, серія та номер 1157 від 08.12.2015 року перейшла до ОСОБА_8 . На підставі договору дарування, серія та номер 653 від 18.05.2016 року квартиру набув ОСОБА_9 Та в подальшому 30.05.2016 року, як було вище зазначено, спірну квартиру набули у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Марковському (а.с. 64-67).

Отже, враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що підстави для визнання недійсним договору іпотеки від 05.10.2007 року, укладеного між відповідачем та третьої особою та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру відсутні, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Щодо інших доводів. 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк», який є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі за кредитним договором від 05.10.2007 року № 0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 та іпотечним договором від 05.10.2007 року, що в тому числі підтверджується актом прийому-передачі документації (а.с. 70, 71). В матеріалах справи міститься два рекомендованих повідомлення про вручення поштового відправлення ПАТ «Укрсиббанк», з яких однак не вбачається, що саме та з якої справи направлялась банку судова кореспонденція (а.с. 28,31), що не може бути підтвердженням належного сповіщення третьої особи щодо розгляду, руху та результату розгляду справи в контексті положень діючого цивільного процесуального законодавства, в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції. Вказані доводи апеляційної скарги також приймаються до уваги апеляційним судом.

Таким чином, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а суд першої інстанції в процесі розгляду справи неповно встановив обставини, які мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, що в результаті призвело до неправильного вирішення справи по суті заявлених позовних вимог, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 листопада 2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про стягнення суми боргу відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 26 липня 2019 року.

Суддя Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

10.07.2019 року м. Одеса