Справа № 465/1110/18 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/463/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 1 553 567,59 грн. Позов мотивує тим, що 17.08.2012 між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено попередній договір про купівлю-продаж нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 за ціною в гривневому еквіваленті 102 500, 00 доларів США. В підтвердження дійсних намірів щодо укладення даного договору, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 80 000,00 гривень, що на день укладення даного договору ставило 10 000, 00 доларів США. В подальшому, 15.12.2013 у між сторонами укладений повторний попередній договір, предметом якого була нерухомість за адресою АДРЕСА_1 за ціною 95 000 доларів США. В підтвердження дійсних намірів щодо укладення договору, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі 80 000,00 гривень, що на день укладення даного договору ставило 10 000, 00 доларів США. Крім того, 05.09.2012 позивач надав відповідачу позику на суму 22 500, 00 доларів США. 18.05.2015 відповідач ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 ще 3 000, 00 доларів США. Однак, після виконання позивачем своїх зобов`язань, відповідач порушив умови попереднього договору. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти, сплачені ним за попередніми договорами від 17.08.2012, від 15.12.2013 та за розписками від 05.09.2012 та 18.05.2015, а саме: 848 754, 18 грн, 200 451, 71 грн інфляційних втрат, 22 219, 82 грн трьох відсотків річних та 482 141, 88 грн понесених збитків, в сумі 1 553 567, 59 грн.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 848 755 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 000 грн. 00 коп. судового збору.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 200 451,71 грн. інфляційних втрат та 22 219,82 грн. трьох відсотків річних за весь час прострочення. Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. В частині відмови у стягненні збитків рішення суду не оскаржується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам відповідача щодо правової природи зазначених попередніх договорів, а саме, що відповідачем заперечено той факт, що такі документи ним підписувались, однак ці договори підписувались як фіксування попередніх домовленостей між сторонами про купівлю-продаж об`єктів нерухомого майна у майбутньому. Вказує, що позивач не передавав, а відповідач не отримував на виконання зазначених попередніх договорів жодних коштів. Районний суд не взяв до уваги доводи відповідача про те, що на його адресу не надходило жодних повідомлень із вимогою про повернення коштів в сумі 45 500, 00 доларів США. Щодо стягнення суми боргу за розпискою від 05.09.2012 у розмірі 22500 дол. США та за розпискою від 18.05.2015 у розмірі 3000 дол. США апелянт вказує, що оскільки на момент звернення до суду з позовом договори не було укладено, а позикодавець не звертався у встановленому порядку із вимогою про повернення суми боргу, у відповідача як позичальника не виник обов`язок щодо повернення позики. Крім цього, посилається на пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду із даним позовом. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_3 свою апеляційну скаргу підтримав, з підстав, вказаних у скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скаргу ОСОБА_3 слід задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 17.08.2012 укладено попередній договір (а.с.11-13 т.1), предметом якого було придбання позивачем у майбутньому житлового приміщення на АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площа якої буде зазначена у державному акті на землю.

Згідно п.п.1 та 2 попереднього договору від 17.08.2012 передбачено, що купівля-продаж житлового приміщення має бути вчинена за суму, що на день підписання договору становитиме еквівалент 102 500,00 доларів США за офіційним курсом НБУ. Договір купівлі-продажу має бути укладено сторонами та нотаріально посвідчено не пізніше ніж 60 днів після отримання окремої поштової адреси та державного акту на землю.

Крім того, 15.12.2013 між сторонами укладено ще один попередній договір (а.с.14-16 т.1) із аналогічними умовами, лише зі зміною вартості нерухомого майна, а саме в сумі 95 000, 00 доларів США.

Пунктом 3 попередніх договорів від 17.08.2012 та 15.12.2013, на підтвердження дійсних намірів укладення договору купівлі-продажу, позивач передав відповідачеві грошові кошти в сумі по 80 000, 00 грн у кожному випадку, а всього 160 000, 00 грн.

Відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В силу ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що укладені між сторонами вищевказані попередні договори про укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.08.2012 та 15.12.2013 не відповідають вимогам чинного законодавства України, оскільки нотаріально не посвідчені, тому такі є нікчемними та не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь 160 000 грн, які передані ОСОБА_3 за вищезазначеними попередніми договорами, суд першої інстанції виходив з того, що перебіг строку звернення до суду за заявленими позовними вимогами починається з 16.11.2017, оскільки відповідно до п.1 Попередніх договорів від 12.08.2012 та від 15.12.2013, договір купівлі-продажу має бути укладено сторонами та нотаріально посвідчено не пізніше 60 днів після отримання окремої поштової адреси та державного акту на землю (прибудинкова територія).

Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 466 від 15.09.2015 будинку «А-1», присвоєно окрему поштову адресу: АДРЕСА_1 , 21.10.2016 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на 33/50 ідеальних частини в буд АДРЕСА_1 , 15.09.2017 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на 23/100 ідеальних частин земельної ділянки, що становить 132,48 кв.м.

Відтак, 15.09.2017 настала подія, передбачена п. 1 Попередніх договорів, на протязі 60 днів з дня настання якої, не пізніше 16.11.2017, мав бути укладений договір купівлі-продажу, який сторонами оформлений не був. Тому, перебіг строку звернення до суду за заявленими позовними вимогами починається з 16.11.2017.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.3 ст. 261 ЦКМ України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Враховуючи, що укладені у простій письмовій формі між сторонами попередні договори купівлі-продажу нерухомого майна від 17.08.2012 та 15.12.2013 є нікчемними, початок перебігу позовної давності за вимогами про повернення коштів отриманих за цими договорами слід обраховувати від дня, коли почалося їх виконання.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21.06.2018 у справі № 333/2051/16-ц (провадження № 61-9354св18).

Отже, звернувшись до суду 02.03.2018 з вимогами про стягнення боргу за попередніми договорами, позивач пропустив трирічний строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 160 000 грн відповідно до положень ч.4 ст. 267 ЦК України. За таких обставин, рішення суду в частині стягнення 160 000 грн на користь позивача слід скасувати, ухвалити нове про відмову у цій частині позовних вимог.

У зв`язку з відмовою у стягненні 160 000 грн не підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних , які, як убачається із змісту позовної заяви, є похідними від вимоги щодо стягнення боргу за попередніми договорами.

З матеріалів справи убачається, що 05.09.2012 та 18.05.2015 відповідач ОСОБА_3 отримав від позивача ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 22 500 доларів США та 3000 доларів США відповідно, що стверджується двома розписками від 05.09.2012 (а.с.17 т.1) та 18.05.2015 (а.с.18 т.1), оригінали яких були надані позивачем суду першої інстанції.

Розписками від 05.09.2012 та від 18.05.2015 визначено, що кошти позичені відповідачем на термін до оформлення договору купівлі - продажу частки в будинку і земельної ділянки у АДРЕСА_1 , які належать ОСОБА_4 .

Установлено також, що жодних коштів у погашення боргу відповідачем не повернуто.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно змісту ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договорами позики, суд першої інстанції правильно виходив з того, що письмові розписки є належними доказами укладення сторонами договорів позики та факту передачі грошової суми позичальнику, а оскільки в ОСОБА_1 наявні боргові документи, такий вправі вимагати від ОСОБА_3 повернення боргу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що сторонами визначено терміни повернення позики після укладення договору купівлі-продажу об`єкта по АДРЕСА_1 , який на момент звернення з позовом до суду не укладено, тому у відповідача як позичальника не виник обов`язок щодо повернення позики, не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Статтями 251, 252 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Положення ч.2 ст. 251 та ч.2 ст. 252 ЦК України передбачають, що термін визначається вказівкою на подію, яка повинна неодмінно настати, тобто має об`єктивний характер. Особливість такого визначення терміну полягає у тому, що учасники цивільних відносин не знають заздалегідь точної дати його настання.

При цьому, подія у розумінні названих статей це явища, які хоч і виникають за волею суб`єктів, але розвиваються і проходять незалежно від їх волі.

Враховуючи, що укладення договору купівлі-продажу залежить виключно від волі сторін договору, то підстави вважати укладення такого договору подією, яка неодмінно має настати, відсутні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, який як убачається з матеріалів справи, звертався 05.04.2016 до відповідача з вимогою про повернення боргу (а.с. 24-26 т.1), вправі вимагати повернення грошових коштів, переданих відповідачу за договорами позики.

Рішення суду в частині стягнення грошових коштів за договорами позики відповідає матеріалам справи, доказам, нормам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в цій частині, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений позивачем судовий збір у розмірі 3 080,00 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року скасувати в частині задоволенні позову та постановити в цій частині нову постанову.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 688 755 грн.

У задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 160 000 грн. за попередніми договорами відмовити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 16 листопада 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 7 000 грн 00 коп. судового збору змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3080 грн 00 коп. судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 26.11.2019

Головуючий

Судді