Постанова
Іменем України

19 листопада 2019 року
м. Київ

справа № 332/1977/17

провадження № 61-48295св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю.,

Коротенка Є. В.,

учасники справи:

позивач перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України,
відповідач ОСОБА_1 ,
третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Новіковим Ігорем Олександровичем, на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2018 року у складі судді Безлер Л. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від

20 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Бєлки В. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ:
Короткий зміст позовних вимог:
У липні 2017 року перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_1 про витребування майна.

Позов мотивовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 07 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвест Зюйд» (далі ТОВ «Інвест Зюйд»), яке діяло в своїх інтересах та в інтересах учасників спільної діяльності Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, військової частини НОМЕР_1 Кримського територіального командування внутрішніх військ МВС України, передана товариству у власність квартира АДРЕСА_1 .

Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації

від 11 квітня 2007 року № 1092р «Про надання житлової площі військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України» затверджено спільне рішення житлово-будівельної комісії і командування військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України та надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , зокрема ордер оформлено на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Рішенням господарського суду міста Києва від 17 травня 2007 року у справі № 32/214 виділено в натурі частку Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України із спільної часткової власності учасників договору простого товариства

від 27 вересня 2005 року № 112/44/1 загальною вартістю 1930706,56 грн, що становить 4,4962% від загальної вартості спільної господарської діяльності та складається із шістнадцяти відповідних квартир та визнано право власності (оперативного управління державною власністю), зокрема, на житлове приміщення (квартиру), яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 розділу VIII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну гвардію України» Головне управління Національної гвардії України є правонаступником Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Однак, заочним рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04 жовтня 2013 року у справі № 332/4931/13 позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на зазначену квартиру задоволено. Рішенням апеляційного суду Запорізької області

від 06 грудня 2016 року заочне рішення скасовано та у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Пізніше було встановлено, що на підставі договору дарування

від 27 лютого 2014 року № 443, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , спірна квартира належить останній.

Позивач посилався на те, що вищезазначена квартира вибула із державної власності на підставі незаконного рішення суду та подальшого її відчуження шляхом дарування відповідачу.

Враховуючи викладене, позивач просив з підстав, передбачених статтями 387, 388 Цивільного кодексу України, витребувати із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Національної гвардії України вказану квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2018 року позовні вимоги першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України до ОСОБА_1 , третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради про витребування майна задоволено.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Національної гвардії України спірну квартиру.

Рішення районного суду мотивовано тим, що право власності Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України на спірну квартиру визнано рішенням господарського суду міста Києва від 17 травня 2007 року. Зазначене рішення набрало законної сили, а тому відповідно до статті 129-1 Конституції України є обов`язковим до виконання.

Згідно з частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня

2018 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, Запорізький апеляційний суд погодився з його висновками.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
У грудні 2018 року ОСОБА_7 , який представляє інтереси відповідача ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України до ОСОБА_1 про витребування майна, відмовити.

У касаційній скарзі посилається на невідповідність висновків судів обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири не було зареєстровано, вважає його нікчемним. Окрім цього, суди не дослідили належним чином доказ, який підтверджує відсутність у позивача документа про реєстрацію його права власності на спірну квартиру. У зв`язку з цим, вважає, що позивач не має права звертатися до суду із вимогами про вилучення майна. Зазначене додатково підтверджено рішенням господарського суду міста Києва від 17 травня 2007 року в справі № 32/214, на що суди не звернули увагу.

Вважає, що ОСОБА_1 є законним набувачем права власності на спірну квартиру, оскільки таке право набуте у третього власника

ОСОБА_6 , що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Доводи інших учасників справи:
У січні 2019 року заступником військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної гвардії України подано до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому просив оскаржуване рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Також, у січні 2019 року подано до суду відзив на касаційну скаргу представником Головного управління Національної гвардії України за довіреністю Райчуком О. С., в якому зазначено, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухвалені відповідно до норм матеріального і процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин. Просив рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ:
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оцінка обставин справи та мотиви, з яких виходить Верховний Суд:
Суди встановили, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного

07 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Інвест Зюйд», яке діяло в своїх інтересах та в інтересах учасників спільної діяльності: Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, військової частини НОМЕР_1 Кримського територіального командування внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, ОСОБА_2 продано та передано, а ТОВ «Інвест Зюйд» куплено та прийнято у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 .

Розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації

від 11 травня 2007 року №1092р «Про надання житлової площі військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України» затверджено спільне рішення житлово-побутової комісії і командування військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України про надання житлової площі ОСОБА_3 та оформлення ордеру на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 у складі сім`ї з двох осіб: ОСОБА_3 квартиронаймач, ОСОБА_4 чоловік.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17 травня 2007 року у справі №32/214 визнано за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України право власності (оперативного управління державною власністю) на житлові приміщення (квартири), зокрема, і на квартиру, що находиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 розділу VIII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну гвардію України» Головне управління Національної гвардії України є правонаступником Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя

від 04 жовтня 2013 року у справі № 332/4931/13 задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спірну квартиру, яке рішенням апеляційного суду Запорізької області

від 06 грудня 2016 року скасовано та у позовних вимогах ОСОБА_5 відмовлено.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13 червня

2017 року № 89469902 встановлено, що на підставі договору дарування від 27 лютого 2014 року № 443, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. спірна квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Відповідно до договору дарування від 27 лютого 2014 року ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_4 .

Згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України, частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 387 Цивільного кодексу України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 330 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з положеннями пункту 3 частини першої статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом частини третьої зазначеної статті вбачається, що, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, майно, що вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Так, рішенням господарського суду міста Києва від 17 травня 2007 року у справі № 32/214 визнано право власності на спірну квартиру за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України. Спірна квартира вибула із власності Головного управління Національної гвардії України як правонаступника Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України на підставі заочного рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 04 жовтня

2013 року, яке в подальшому було скасовано, а отже вибула поза волею власника.

ОСОБА_1 , зі свого боку, набула спірну квартиру безоплатно за договором дарування від 27 лютого 2014 року № 443.

Отже, встановивши обставини у справі на підставі наданих суду доказів, суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про витребування спірної квартири АДРЕСА_4 з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Головного управління Національної гвардії України підлягають задоволенню.

Щодо доводів касаційної скарги:
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України) та мотивовано були відхилені судом апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ,

від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, оскільки підстави для скасування рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня 2018 року та постанова Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Новіковим Ігорем Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 09 серпня

2018 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 20 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко