Житомирський апеляційний суд
Категорія 30 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу № 295/16271/18 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2019 року, постановлену під головуванням судді Слюсарчук Н.Ф. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обгрунтування вимог якого зазначила, що Верховним Судом при розгляді її клопотання про перегляд судових рішень допущені численні порушення норм процесуального права. Вказала, що внаслідок неправомірних дій суду вона зазнала душевних страждань, що позбавило її можливості в реалізації звичок та бажань і призвело в свою чергу до погіршення відносин із оточуючими людьми та в неї погіршився стан здоров`я, а тому змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи із наведеного, просила стягнути з Верховного Суду моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2019 року провадження у справі закрито на підставі ст.255 ЦПК України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі, оскільки заявлені позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають захисту в судовому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу Верховний Суд просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Зокрема, зазначає, що позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства, а отже ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач просить розглянути справу без участі представника Верховного Суду.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції направила заяву про розгляд справи у її відсутності, зазначивши, що вимоги апеляційної скарги підтримує в повному обсязі.

З огляду на наведене апеляційний суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, що узгоджується з приписами ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з огляду на таке.

Встановлено, що підставою звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до Верховного Суду є оскарження дій суду щодо розгляду її клопотання про перегляд судових рішень, а саме: ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2016 року, ухвали Житомирського апеляційного адміністративного суд від 12 січня 2017 року, ухвали Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2017 року. ОСОБА_1 зазначає, що Верховний Суд безпідставно відмовляє у розгляді її клопотання. Посилається на те, що їй завдана моральна шкода внаслідок порушення судом норм процесуального права, зокрема, повернення їй матеріалів листом, непроведення автоматизованого розподілу справи, передача Верховним Судом її клопотання про перегляд судових рішень на розгляд секретарю, а не судді-доповідачу.

Таким чином, підставою звернення ОСОБА_1 з позовними вимогами до суду є по суті оскарження процесуальних дій суду, пов`язаних з розглядом справи позивача в касаційному суді.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позовна заява ОСОБА_1 не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини першої ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, а також про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ.

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №295/7631/17 та аналогічного висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 454/2843/15-ц.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом (частина перша і третя статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Закони України не передбачають можливість розгляду в суді позовних вимог про визнання незаконними дій/бездіяльності іншого суду після отримання останнім позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду чи про зобов`язання іншого суду до вчинення процесуальних дій, оскільки такі дії/бездіяльність є пов`язаними з розглядом судової справи навіть після його завершення. Вирішення у суді спору за такими позовними вимогами буде втручанням у здійснення правосуддя іншим судом.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій.

Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені.

Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Приписи «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можуть розглядатися за правилами відповідного цивільного чи адміністративного судочинства, так і тих позовів, які взагалі не можуть розглядатися судами.

Позовні вимоги про визнання незаконними пов`язаних з розглядом судової справи дій/бездіяльності суду (судді чи посадових осіб суду), а також вимоги про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій не можуть розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Отже, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких по суті є оскарження дій суду, пов`язаних із розглядом справи, нормами ЦПК України чи іншими законодавчими актами України не передбачено.

А тому позовна заява ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди, не може розглядатися за правилами будь-якого судочинства.

Вказане відповідає, також, позиції Європейського суду з прав людини викладеній, зокрема, у тексті п. 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12.03.2009 року (заява №20347/03): «Суд зазначає, що позов заявників було залишено без розгляду по суті, оскільки відповідачем не міг бути суд, захищений імунітетом від такого позову. Суд нагадує, що питання імунітету суддів вже зустрічалося при розгляді однієї із справ, і в ній Суд дійшов висновку, що такий імунітет мав законну мету, оскільки був засобом забезпечення належного здійснення правосуддя. Суд також постановив, що, з огляду на обставини тієї справи, таке обмеження було пропорційним».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що згідно постанови Житомирського апеляційного суду від 23.01.2019 Богунський районний суд м. Житомира повинен був розглянути позовну заяву по суті не можуть бути враховані, оскільки у зазначеній постанові розглядалося питання визначення підсудності цієї цивільної справи. Направлення справи до Богунського районного суду м. Житомира для продовження розгляду не є зобов`язанням суду першої інстанції розглянути справу виключно з винесенням судового рішення по суті спору.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява в частині вимог до Верховного Суду про відшкодування моральної шкоди не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства, тому доводи скарги не слід вважати обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Оскільки суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, то колегія суддів апеляційного суду залишає ухвалу суду першої інстанції без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 03 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15.08.2019.

Головуючий Судді