ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/2524/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2019 р. Дарницький районний суду м. Києва в складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивачів - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_6,

представника третьої особи - Линник Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_4 , треті особи: Державна організація (Установа, заклад) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСБП» про визнання недійним договорів

ВСТАНОВИВ:

23.11.2018 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 звернулись до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі по тексту АТ «Дельта Банк»), ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4 ), треті особи: Державна організація (Установа, заклад) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсним договорів , Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСБП» в якому просили суд (конкретизовані під час розгляду справи) визнати недійсним договори укладені 18.04.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 , а саме: купівлі-продажу майнових прав № 387/К про передання у власність прав вимоги за кредитним договором з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього № 49.28/26/07-Zn від 11.10.2007, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , за іпотечним договором № 4928/26-П1/07-Zn від 11.10.2007, укладеними між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , за договором поруки від 11.10.2007, укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 ; договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 4928/26-П1/07-Zn від 11.10.2007 укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , договір від 18.04.2018 відступлення прав вимоги за договором поруки від 11.10.2007 укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 , договір відступлення прав вимоги за кредитним договором з додатками, додатковими угодами, про внесення змін та доповненнями до нього № 49.28/26/07-Zn від 11.10.2007, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладені договори відступлення прав вимоги стосуються їхніх (позивачів) зобов`язань та належного їм майна, що є предметом договору іпотеки, а тому порушують їхні права та інтереси. По своїй суті укладені договори являються договорами факторингу, оскільки ОСОБА_4 сплатила продавцю за продаж майнових прав 937 310, 00 грн, а оскільки остання не є ні банківською, ні фінансовою установою, тому ці договори мають бути визнані недійсними. Крім того, позивачами зазначено про те, що спірні договори є удаваними, не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України.

Представник відповідача АТ «Дельта Банк» - Таболін О.С. у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, пославшись на те, що за результатами проведеного аукціону, між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 387/к 18.04.2018, який відповідає вимогам закону. (а.с. 151-157).

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , у відзиві просив відмовити в задоволенні позову, пославшись на те, що здійснення фінансування первісного кредитора шляхом купівлі у нього новим кредитором права грошової вимоги, що зокрема допускається договором факторингу, за відсутності обов`язку первісного кредитора сплачувати новому кредитора винагороду за надання таких послуг не є підставою для кваліфікації договору факторингу, тобто відсутність плати первісного кредитора новому кредитору винагороди свідчить про виникнення між сторонами правовідносин з договору купівлі-продажу права вимоги та спростовує твердження позивачів щодо укладання між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 договору факторингу. Крім того, незрозуміло, оскільки не доведено доказами, яким чином на думку позивачів недійсність договорів купівлі-продажу права вимоги за кредитним договором та договори відступлення права вимоги з договором поруки та іпотеки, укладені між відповідачами впливають на недійсність оспорюваних договорів, укладених між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Кредитпромбанк», а отже позивачами не спростована презумпція правомірності оспорюваних договорів, укладених між АТ «Дельта Банк» та ПАТ «Кредитпромбанк». Позивачем не доведено жодної вимоги, передбаченої ст. 203 ЦК України, якої б не було додержано при укладанні оскаржуваного договору купівлі-продажу прав вимоги, не надано жодних належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір за своєю природою є договором факторингу у зв`язку з чим позивачем не доведено тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, тобто відсутні жодні праві підстави для визнання договорі недійсними. (а.с. 168-170).

У відповіді на відзив відповідача ОСОБА_4 представник позивачів - ОСОБА_2 , зазначив, що п. 2.1. договору купівлі - продажу майнових прав № 387/К від 18.04.2018 сторонами визначено, що цей договір є відплатним, п. 3.1. сторони домовились, що покупець ОСОБА_4 сплатила продавцю АТ «Дельта банк» за продаж майнових прав 937 310,00 грн., а отже вказаний договір є договором факторингу та є удаваним правочином, який не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, у зв`язку з чим підлягає визнанню судом недійсним, а отже є договір про відступлення прав вимоги є недійсним.

Представник третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - Фурман Р.В. направив письмові пояснення на позовну заяву про визнання недійсними договорів (а.с. 123-129), в яких просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, пославшись на те, що рішенням Комітету Фонду гарантування з питань консолідації та продажу активів від 31.01.2018 №282 було затверджено умови продаж активів АТ «Дельта Банк», зокрема: право вимоги за кредитним договором від 11.10.2007 № 49.29/26/07-Zn. Відповідно до протоколу електронного аукціону від 28.03.2018 № UA-EA-2018-02-05-000152-а переможцем аукціону визначено ОСОБА_4 (ціна продажу лоту склала 937 310 грн. 00 коп. Категорично не погоджується з такими твердженнями позивачів з огляду на наступне, відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладання договору між первісним кредитором та новим кредитором. Натомість, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, права грошової вимоги, передане фактору, не є платою задану останнім фінансову послугу. Регламентом ЕТС визначено, що учасником може бути фізична особа. Відтак, законодавством та нормативно-правовими атами, що регулюють порядок проведення електронних торгів (аукціонів), передбачено можливість бути учасником таких торгів саме фізичним особам.

У запереченнях на письмові пояснення третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб представник позивачів - ОСОБА_2 , зазначив, що договору купівлі - продажу майнових прав № 387/К від 18.04.2018 є договором факторингу, а отже й інші договори є недійсними, оскільки походять від правочину який є недійсним.

Сторона позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, конкретизував вимоги та просив суд визнати недійсним договори укладені 18.04.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 . Вважає оспорювані правочини такими, що вчинені з порушенням закону, а також указує на те, що ці правочини порушують права та інтереси позивачів.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог , заяву про застосувавши наслідки спливу строку позовної давності просив залишити без розгляду, виходячи з конкретизованих вимог позивачів про визнання недійсними договорів укладених 18.04.2018 між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 .

Представник третьої особи (Державна організація (Установа, заклад) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) - Линник Я.В. в судового засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на обставини викладені в письмових поясненнях.

Представники відповідача ПАТ «Дельта Банк» та третьої особи ТОВ «ОСБП» у судове засідання не прибули, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином.

Суд, заслухавши сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

11.10.2007 між Відкритим акціонерним товариство «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 49.28/26/07-Zn (а.с. 9-11). 10.03.2007 ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 узгодили та підписали договір про внесення змін № 1 до вищевказаного кредитного договору (а.с. 12).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 11.10.2007 ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» уклали договір поруки № 49.28/26-П1/07-Zn (а.с. 13). 10.03.2009 ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 узгодили та підписали договір про внесення змін № 1 до вищевказаного договору поруки. (а.с. 14). 10.12.2009 ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 узгодили та підписали договір про внесення змін № 2 до вищевказаного договору поруки. (а.с. 14).

26.06.2013 ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі продажу прав вимоги за кредитним договором № 49.28/26/07-Zn (а.с. 18). 05.04.2016 було відкрито виконавче провадження № 50266751 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за договором кредиту №49.28/26/07-Zn (а.с. 19, 31-33).

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 №664 «Про відкликання банківської ліцензії га ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк" (далі- АТ «Дельта Банк")», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича, строком на 2 роки з 05.10.2015 до 04.10.2017 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20.02.2017 р. № 619 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» на два роки до 04.10.2019.

Відповідно до даного рішення продовжено повноваження ліквідатора АТ «ДЕЛЬТА БАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу організації процедур ліквідації неплатоспроможних банків департаменту управління активами Кадирова Владислава Володимировича на два роки до 04.10.2019.

Процедура ліквідації банку наразі триває.

Відповідно до рішення Комітету Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань консолідації та продажу активів від 31.01.2018 № 282, вирішено визнати активи АТ «Дельта БАНК», що підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні), шляхом проведення відкритих торгів (аукціонів) із використанням електронної торгової системи для проведення електронного аукціону, який складається з автоматичного покрокового зниження початкової (стартової) ціни лоту, етапів подання закритих цінових пропозицій та цінової пропозиції, а саме права вимоги за кредитним договором, що укладені з фізичними особами, позичальник : ОСОБА_1 , кредитний договір 49.28/26/07-Zn від 11.10.2007, заборгованість за кредитом (01.01.2018) - 3 730 836,74 грн., оціночна вартість на 01.01.2016 - 2 425 399,00 грн., початкова ціна-3 730 836,74 грн., мінімальна ціна - 746 167,35 грн. (а.с. 131-132).

В подальшому в межах процедури продажу активів банку, 28.03.2018 були проведені електронні торги результати яких оформлені протоколом №UA-EA-2018-02-05-000152-а (номер лоту F11GL11594).

Зі змісту вказаного протоколу слідує, що до активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором 49.28/26/07-Zn від 11.10.2007 року, укладеним з фізичною особою. Забезпечення: 1. Двокімнатна житлова квартира загальною площею 71,60 кв.м, житлова площа - 36.80 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Іпотекодавцем є позичальник. 2. Договір поруки із фізичною особою. * Майнові права за даним кредитним договором обтяжені на користь третьої особи, наразі триває судове провадження для зняття вказаних обтяжень., початкова (стартова) ціна лоту: 3 730 836,74 грн., мінімальна ціна лоту: 746 167,35 грн., ціно продажу лоту: 937 310,00 грн, крок: 1%, розмір гарантійного внеску: 186 541,84 грн., переможець: Учасник ОСОБА_4 , оператор: ТОВ « ОСБП». (а.с. 135).

18.04.2018 між ОСОБА_4 та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір купівлі -продажу майнових прав №387/К відповідно до умов якого, банк передає у власність ОСОБА_4 майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку № 1 до цього договору. Додаток 1 до вищевказаного договору включає: кредитний договір з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін, та доповнення до вказаного договору, тощо, що є його невід`ємними частинами, сторона договору (боржник/заставодавець) - ОСОБА_1 , № договору 49.28/26/07-Z; іпотечний договір, сторона договору (боржник/заставодавець) - ОСОБА_1 , № договору 49.12/26/I482/07, договір поруки, сторона договору (боржник/заставодавець) - ОСОБА_3 , № договору 49.28/26-П1/07-Zn. (а.с. 176-179). В цей же день укладено договір відступлення права вимоги за договором поруки, за яким банк відступив ОСОБА_4 право вимоги за договором поруки 49.28/26-П1/07-Zn від 11.10.2007 року з усіма додатками та додатковими угодами до нього, та в цей же день укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором 49.12/26/I482/07 від 11.10.2007, з усіма додатками та додатковими угодами, вказаний договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватний нотаріусом Антипова І.В. та зареєстрований в реєстрі № 385.(ас.182-185). Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки, іпотекодержатель - ОСОБА_4 , квартири АДРЕСА_1 . (а.с. 186-187).

Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_4 не має статусу банку, або фінансової установи.

19.10.2018 АТ «Дельта Банк» повідомив ОСОБА_1 про відступлення права вимоги ОСОБА_4 (а.с. 85).

Предметом даного позову, є визнання недійсними договорів купівлі-продажу майнових прав № 387/К від 18.04.2018 року, укладений між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_4 , відступлення прав вимоги за договором Поруки від 18.04.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_4 ; відступлення прав вимоги за Іпотечним договором № 860 (або 880) від 18.04.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_4 ; відступлення прав вимоги за Кредитним договором з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього №49.28/26/07-Zn від 11.10.2007 року, між ПАТ «Дельта банк» та ОСОБА_4 з підстав, того що договір купівлі-продажу майнових прав є удаваним правочином, а саме договором факторингу, стороною якого не може бути фізична особа, та визнання недійсним договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 4928/26-П1/07-Zn від 11.10.2007 , укладеним між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 , договір відступлення прав вимоги за договором поруки від 11.10.2007, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 , договір відступлення прав вимоги за кредитним договором з додатками, додатковими угодами, про внесення змін та доповненнями до нього № 49.28/26/07-Zn від 11.10.2007, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 .

Надаючи свою правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

До загальних засад цивільного законодавства відносять, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).

Частина третя статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, кредитодавцем за кредитним договором може бути банк або інша фінансова установа.

Однак чинним цивільним законодавством, а також законодавством, що регулює банківську діяльність, не передбачено імперативної заборони щодо можливості обслуговувати кредитні договори не фінансовими установами.

Зокрема, статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Таким чином, з огляду на загальну теорію права, відповідно до якої спеціальна норма має вищу силу над загальною, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), а не норми Цивільного кодексу України, оскільки наразі ПАТ «Дельта Банк» визнаний неплатоспроможним та знаходиться в процедурі виведення з банківського ринку.

Так, частиною третьою статті 51 Закону визначено, що Фонд затверджує способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, включеного до ліквідаційної маси, у разі потреби організовує консолідований продаж майна кількох банків, що одночасно перебувають у процедурі ліквідації.

Тобто, законодавець надав право Фонду гарантування вкладів фізичних осіб самостійно визначити способи, порядок, склад та умови відчуження майна банку, до яких в тому числі відноситься права вимоги до боржників.

Зі змісту вказаного «Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються» затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24.03.2016 р. №388, так само як і зі змісту Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» слідує, що вони не містять жодного обмеження стосовно продажу активів банку у вигляді прав вимог до боржників саме фінансовим установам, або іншим банкам.

Судом було встановлено, що на реалізацію пункту 10 частини першої, пункту 1 частини п`ятої статті 12 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб внесла зміни своїм рішенням від 21.11.2016 р. № 2526, що зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 13.12.2016 р. за N 1611/29741 до Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку», а саме: У пункті 5.11 главі 5 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 р. N 2, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р. за N 1581/21893, слова "між фінансовими установами (банками та небанківськими фінансовими установами, які відповідно до своїх установчих документів та ліцензій мають право надавати кредити, крім кредитних спілок)" виключила.

Тобто, з 13.12.2016 р. редакція пункту 5.11 Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388 встановлює, що право вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання, шляхом проведення відкритого конкурсу, мають право не тільки банки та небанківські фінансові установи, так і інші фізичні та юридичні особи, котрі не віднесені до банків та небанківських фінансових установ.

Відповідно до пункту 2-1 частини першої ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що відкриті торги - це спосіб продажу майна (активів), за якого переможцем (покупцем) стає учасник, що відповідає конкурсним умовам, запропонував за майно (активи) найвищу ціну та взяв на себе виконання конкурсних зобов`язань, а для об`єктів цивільних прав, обмежених в обороті, - також може мати зазначене майно у власності чи на підставі іншого речового права та має відповідні ліцензії і дозволи.

Отже, суд вважає, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» мало право реалізовувати вимоги до боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на електронних торгах будь-яким організаціям, в тому числі без статусу банку або фінансової установи з посиланням на п.2-1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки: спосіб продажу спірного майна відповідає пункту 5.11 Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку, яке затверджено рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 березня 2016 року №388; спірне майно не є обмеженим в обороті, а тому відповідні ліцензії і дозволи не є обов`язковими для набувача права грошової вимоги.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги від 18 квітня 2018 року сторони керувалися положеннями статей 512, 513, 514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07.12.2000 року №2121- III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів.

У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов`язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов`язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони.

У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Таким чином, у ЦК України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу статей 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка Фізична або юридична особа.

Разом з тим, із частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У статті 350 ГК України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. ЦК України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом Фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство «Дельта Баку » правомірно та обґрунтовано реалізувало на електронних торгах ОСОБА_4 право вимоги за кредитним договором кредитним договором 49.28/26/07-Zn від 11.10.2007 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що договір купівлі-продажу права вимоги №387/К від 23.05.2018 року є саме договором цесії, а не договором факторингу, оскільки: - покупцем є фізична особа (не суб`єкт господарської діяльності); - стартова ціна аукціону становила номінальну вартість права вимоги за кредитом;- відсутнє фінансування однієї сторони іншою стороною; - покупець визначається через електронний аукціон (найкраща пропозиція).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги від 18.04.2018 сторони керувалися положеннями статей 512, 513,514 ЦК України та зазначений договір є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. З аналогічних підстав суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором поруки, за яким банк відступив ОСОБА_4 право вимоги за договором поруки 49.28/26-П1/07-Zn від 11.10.2007 з усіма додатками та додатковими угодами до нього, та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором 49.12/26/I482/07 від 11.10.2007, з усіма додатками та додатковими угодами, вказаний договір відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватний нотаріусом Антипова І.В. та зареєстрований в реєстрі № 385.(а.с.182-185).

Вказане узгоджується з Постановою Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 161/5127/17-ц.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, суд залишає судові витрати за позивачами.

Керуючись ст.ст.258,259,264,265,268,273-279,352,354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позовних вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_4 , треті особи: Державна організація (Установа, заклад) Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСБП» про визнання недійним договорів відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: М.О. Заставенко

Повний текст рішення складений 05.08.2019.