Номер провадження: 22-ц/813/599/19
Номер справи місцевого суду: 491/583/17
Головуючий у першій інстанції Дорош В. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

Осіб, що беруть участь у справі

Прокурор - Харітонова О.Є.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Подільської міської ради, виконавчого комітету Подільської міської ради на ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 31.08.2017 року( суддя Дорош В.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: виконавчий комітет Подільської міської ради, реєстраційний відділ управління забезпечення діяльності виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області

про визнання правочину дійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ПРОЦЕДУРА:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в котрих просив суд визнати договір займу- дійсним та зобов`язати ОСОБА_2 повернути йому гроші у повному обсязі.

Ухвалою Ананьївського районного суду м. Одеси від 31 серпня 2017 року визнано мирову угоду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним, згідно з якою:

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м. Котовськ Одеської області, мешканцем АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 22 серпня 1996 року Котовським МРВ УМВС України в Одеській області, право приватної власності на нежитлову будівлю літ.П, збудовану у 1954 році, загальною площею 210,7 м.кв., яка розташована в АДРЕСА_2 , що знаходиться у власності ОСОБА_2 .

Визнано зобов`язання за договором позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконаним та припиненим.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним - закрито.

Суд роз`яснив сторонам по справі про наслідки, які передбачені ч.3 ст.206 ЦПК України - у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Стягнув з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Котовськ Одеської області, мешканця АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий 22 серпня 1996 року Котовським МРВ УМВС України в Одеській області, судовий збір на користь держави в розмірі 516 гривень 88 копійок.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області в інтересах держави, в особі Подільської міської ради, ставиться питання про скасування ухвали Ананьївського районного суду Одеської області від 31.08.2017 року з направленням справи для продовження розгляду справи до суду першої інстанції, посилаючись на порушення вимог матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ)СТОРІН):

Заявник в апеляційній скарзі посилається на те, що винесене судове рішення порушує право держави в особі Подільської міської ради, так як орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання земельної ділянки, на якій розташовані спірні приміщення. Рішенням Котовської міської ради від 20.05.2009 року № 408-У позивачеві надано дозвіл на розробку землеустрою. Подільська міська рада не виконує свої повноваження щодо оскарження зазначеного судового рішення, а тому прокуратура в силу ст.23 Закону України «Про прокуратуру» звернулась з апеляційною скаргою.

При цьому зазначає, що районним судом порушено вимоги ст.328 ЦК України , так як право власності набувається на підставі, що не заборонено законом. Право власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове приміщення судом не встановлено. Заявник зазначає. що районним судом не враховано положення вимог ст.203,215 ЦК України та те, що правовідносини заявлені позивачем регулюють договір позики проте районний суд в порушенні вимог ст.212 ЦК України визнав за позивачем право власності на нерухоме майно.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ та ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ:

Визнаючи мирову угоду між сторонами районний суд виходив з вимог ст.175,п.4 ч.1 ст.205 ЦПК України посилаючись на те, що мирова угода не суперечить закону, її здійснено на користь обох сторін, виконання мирової угоди не порушує інтересів інших осіб.

З таким судженням районного суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ч.7 ст. 49 ЦПК України передбачено, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу, тобто це є їхнім диспозитивним правом, мирова угода підлягає затвердженню судом.

Частинами першою, другою, п`ятою статті 207 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами про визнання правочину договору позики в розмірі 78 000 грн. дійсним.( а.с.2)

До початку розгляду справи по суті сторони у справі надали суду укладену та підписану мирову угоду з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок.

За умовами мирової угоди:

Відповідач ОСОБА_2 за згодою позивача ОСОБА_1 погашає свій борг перед позивачем шляхом передачі позивачеві права власності на нежитлову будівлю літ.П, збудовану у 1954 році, загальною площею 210,7 м.кв., яка розташована в АДРЕСА_2 , що знаходиться у власності ОСОБА_2 .

Вказана нежитлова будівля на цей час нікому іншому не відчужена, у спорі та під заставою, в тому числі, податковою, не перебуває, правами третіх осіб як в Україні, так і за її межами не обтяжена, не занесена до статутного капіталу господарських товариств, прихованих недоліків не має.

На підтвердження належності відповідачеві майна надана копія технічного паспорта на нежитлові будівлі, виготовленого станом на 10 травня 2017 року, власником вище казаної нежитлової будівлі є ОСОБА_2 (а.с.23-24).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Водночас, судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Так, за приписами частини 5 статті 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Так, згідно положень статей 317, 319 ЦК України лише власнику належить право володіння, користування і розпорядження майном та лише власник має право здійснювати стосовно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

При цьому, визнаючи право власності на нежитлову будівлю літера «П» загальною площею 210,7 кв.м., розташовану по АДРЕСА_2 , судом не встановлено наявність або відсутність у відповідача ОСОБА_2 прав власника щодо цього майна.

На підтвердження свого майнового права ОСОБА_2 надано лише технічний паспорт на нежитлову будівлю, виготовлений 10.05.2017.

Як вбачається з листа Комунального підприємства «Інвентаризатор» від 20.02.2018 № 70 право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 на момент надання відповіді не зареєстровано.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 30.08.2017 вбачається, що відомості щодо вищевказаного нерухомого майна у них відсутні.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, що на момент ухвалення судом оскаржуваної ухвали право власності на спірне майно належало саме ОСОБА_2 і він мав права власника, передбачені приписами статей 317, 319 ЦК України, щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Крім того, судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано положення статей 203, 215 ЦК України.

Так, згідно положень частини 5 статті 203 ЦК України, угода повинна бути спрямована на реальне настання правових наслідків, зумовлених нею.

При цьому, частиною 1 статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності угоди є недодержання в момент її скоєння стороною вимог, встановлених частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Фактично спірні правовідносини позивачем заявлені про те, що між сторонами укладено договір позики, згідно якого одна сторона (позикодавець) передала у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Проте, судом першої інстанції у порушення вимог статті 212 ЦК України (в редакції 2005 року) визнано право власності на спірне майно, незважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні докази його належності відповідачу на праві приватної власності.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що районний суд порушив вимоги частини першої, другої, п`ятої статті 207 ЦПК України так як визнав мирову угоду щодо нерухомого майна яке не стосується прав та обов`язків сторін.

Розглядаючи питання щодо допуску прокурора до суду в контексті національного законодавства та практики Європейського Суду з прав людини, суд апеляційної інстанції враховує, що Європейський Суд застосовує такі ж вимоги верховенства права і норми Конвенції до тих справ, де прокурори діють поза сферою кримінального права.

При цьому основоположними є вимоги ст.6 Конвенції:

- право на справедливий судовий розгляд незалежним та безстороннім судом ;

- право на змагальність процесу;

- право на рівність сторін;

- право на доступ до суду з урахуванням правової визначеності, що є невід`ємним принципом положень ст.6 Конвенції, із якої випливає ряд важливих положень,що визначають роль прокурора при розгляді справ, які не відносяться до сфери кримінального права.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях посилається на резолюцію Парламентської асамблеї Ради Європи щодо ролі прокуратури в демократичному суспільстві, заснованої на верховенстві права, відповідно до якої її функції не повинні давати приводу для конфлікту інтересів або бути перепоною для окремих осіб для звернення за захистом своїх прав, про що зазначено в пункті 38 у справі «Менчинська проти Росії» №42454/02, 15.01.2009 р.

Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

За правилами частини 3 ( абзац перший ) ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави:

-у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також

- у разі відсутності такого органу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.

Інтереси держави можуть збігатися повністю,частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й діяльності приватних підприємств, товариств.

Суд, зокрема у справі «Бацаніна проти Росії» в пункті 27 зазначив, що сторони в цивільній справі, позивач та відповідач повинні мати рівні процесуальні права. Європейський суд не виключає, що підтримка прокуратурою одної із сторін може бути виправдана за певних обставин, наприклад, для захисту інтересів вразливих людей, які, ймовірно, не в змозі самі захистити свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого кола громадян або в тих випадках, коли може бути ідентифікована власність або інтереси держави потребують захисту( рішення у справі «Бацаніна проти Росії» № 8927/02 від 26 травня 2009 року).

В даному випадку, спірна нежитлова будівля розташована на земельній ділянці, власником якої є територіальна громада в особі Подільської міської ради Одеської області, яка не залучена до участі в справі інтереси та ( або ) обов`язки якої зачіпає судове рішення. Не здійснюючи захист інтересів територіальної громади, Подільська міська рада Одеської області ухилилась від оскарження судового рішення .

Усвідомлена, пасивна поведінка Подільської міської ради, яка має відповідні повноваження для захисту інтересів територіальної громади, і, яка ухилилась від їх захисту, є підставою для допуску прокурора до суду апеляційної інстанції відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з метою захисту інтересів держави, який, у даному випадку, є виправданим та здійснений прокурором у межах дискреційних повноважень, наданих прокурору для оскарження судового рішення за правилами ст. 358 ч.2 ЦПК України.

Враховуючи, що районний суд порушив вимоги ст.207 ЦПК України, ст.ст.203,215,328 ЦК України, які призвели до постановлення помилкової ухвали, судова колегія в силу ст.379 ч.1 п.4 ЦПК України скасовує ухвалу суду, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367,368,374,379,381,382,384,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Подільської міської ради, виконавчого комітету Подільської міської ради, задовольнити.

Ухвалу Ананьївського районного суду Одеської області від 31.08.2017 року скасувати , і справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 12.08.2019 року

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра