Провадження № 2/522/401/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О. П.,

при секретарі Соболевій О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд:

- вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 21,9 кв.м.

- встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 5,3 кв.м.

- допоміжні приміщення кухню, площею 8,6 кв.м., ванну кімнату, площею 2,7 кв.м., туалет, площею 1,6 кв.м., коридор, площею 4,5 кв.м., коридор, площею 1,9 кв.м., залишити в спільному користуванні співвласників.

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5500,00 (п`ять тисяч п`ятсот ) гривень 00 копійок; витрати по справі покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 та його брату - ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , яка складається в цілому з двох житлових кімнат та приміщень, житловою площею 27,2 кв.м., загальною площею 47,8 кв.м..

З 2014 р. позивач не має змоги користуватись своєю 1/2 частиною спірної квартири, так як, між позивачем та відповідачем виникають постійні чвари, що ускладнює їх спільне проживання в спірній квартирі.

На день звернення до суду відповідач змінив замки, у зв`язку з чим потрапити до квартири позивач чи його дружина не мають змоги.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та просив їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити у повному обсязі, надавши письмовій відзив на позов

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на 1/2 частину спірної квартири виникло на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серія ВМВ № 265678, яке зареєстроване в реєстрі права власності нерухомого майна, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССО № 950500.

З 2014 р. позивач не має змоги користуватись своєю 1/2 частиною спірної квартири, так як, між позивачем та відповідачем виникають постійні чвари, що ускладнює їх спільне проживання в спірній квартирі. Відповідач постійно створює перешкоди у користуванні частиною спірної квартири, яка належить позивачу на праві приватної власності, у зв`язку з чим по теперішній час позивач та його дружина не мають змоги потрапити та користуватись своєю часткою спірної квартири.

На підставі доводів позивача, суд дійшов висновку, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні належної йому частини майна, не допускаючи позивача до квартири, перешкоджаючи його вселенню до житлового приміщення.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1, 2 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 2 статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З наданих суду доказів вбачається, що відповідач чинить позивачу перешкоди у доступі до належної йому частини квартири, чим порушує охоронювані законом права останнього.

Враховуючи вищевикладене, позові вимоги ОСОБА_1 , у частині вселення підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , та виділення ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 21,9 кв.м., а ОСОБА_2 в користування житлову кімнату площею 5,3 кв.м., суд вважає, ці вимоги недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно експертного висновку № 17-1008/17-2466/24 складеного 26 травня 2017 року, квартири АДРЕСА_1 не підлягає розподілу в натурі в ідеальних частках або в частках з незначним відступом від ідеальних, згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22.12.1995 року (11). Враховуючи те, що неможливо кожному з співвласників відповідно до ідеальних часток виділити в конкретне користування ізольовану житлову кімнату, визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 неможливо.

Таким чином, у разі виділення у користування позивача житлову кімнату площею 21,9 кв.м., а відповідачу кімнату площею 5,3 кв.м., це буде порушувати долі співвласників майна,а також права відповідача, а тому суд відмовляє у задоволенні цих вимог.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає, що ці вимоги недоведені та задоволенню не підлягають,виходячи з наступного.

Зі змісту ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно зі п. 5 Постанови Пленуму від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наведені позивачем докази не свідчать про те, що в зв`язку з діями відповідача позивач зазнав моральних страждань.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя

14.11.2019