Справа № 266/6107/19
Провадження № 2/266/1138/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2019 року м. Маріуполь

Суддя Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області Шишилін О.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» (далі Відповідач) про визнання протиправними дії щодо здійснення нарахування та виплати середньої заробітної плати за період березень 2019 року серпень 2019 року в розмірі 137,25 гривень, стягнення суми компенсації невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період березень 2019 року серпень 2019 року в розмірі 20673,18 гривень та моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 12 лютого 2015 року його увільнено від роботи на період військової служби в особливий період. Починаючи з 12 лютого 2015 року по теперішній час він проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України. Після увільнення відповідачем була нарахована позивачу компенсація середньоденного заробітку у розмірі 136 грн. 57 коп. за робочий день із розрахунку за два попередні місяці, що передували мобілізації, тобто грудень 2014 року - січень 2015 року. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.04.2019 р. у справі №266/4639/18, яке змінено постановою Донецького апеляційного суду від 04.06.2019 р. його позовні вимоги задоволені частково. Визнано противоправним дії відповідача щодо здійснення нарахування та виплати середньоденної заробітної плати за період травень 2018 року-лютий 2019 року у розмірі 136,57 грн.. Стягнуто з відповідача на корить позивача суму невиплаченої середньої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період травень 2018 року-лютий 2019 року у розмірі 34357,76 грн.,суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати за період травень 2018 року-січень 2019 року в розмірі 1278,93 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Судом також встановлено, що з 01 вересня 2018 р. його посадовий оклад зріс до 7455,00 грн., а коефіцієнт коригування встановлений відповідачем складає 1,005. Відкоригований середньоденний заробіток позивача складає 346,07 грн. Всупереч рішення судів та п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою КМУ від 08.02.1995 №100 відповідач продовжує виплачувати збережену середньоденну заробітну плату в розмірі 137,25 грн., застосувавши зо збереженого заробітку 136,57 грн. за робочий день коефіцієнт коригування на рівні 1,005 відповідно до наказу відповідача від 30.08.2018 р. №468 «Про встановлення коригую чого коефіцієнта», що є незаконним. Тому сума недоплаченої заробітної плати становить 20673,18 грн. за період часу з березня 2019 року по серпень 2019 року. Діями відповідача йому була завдана моральна шкода у зв`язку із недоплатою суми збереженого середнього заробітку, яку він оцінює за весь період часу у розмірі 2500,00 грн.
Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 12, ч.1, 2 ст.13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
У визначений строк Відповідач відзив на позовну заяву подав разом із доказами на спростування вимог, що викладені в позовній заяві, у яких зазначив, що позивач перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Обчислення середнього заробітку позивачу здійснює відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю призову на військову службу. Так позивачу була нарахована компенсація середнього заробітку у розмірі 136,57 грн. в день із розрахунку за два попередні місяці роботи, що передують призову. Оскільки відповідач є самостійним господарюючим суб`єктом, не є підприємством, що фінансується з бюджету, фактично є госпрозрахунковим, законодавством передбачена можливість здійснювати коригування заробітної плати в межах своїх фінансових можливостей. Тому наказ директора ДП «ММТП» №468 від 30 серпня 2018 року який був предметом дослідження Донецьким апеляційним судом у справі №266/4639/18 щодо зменшення коригую чого коефіцієнту з 01.09.2018 р. до 1,005 прийнятий в межах компетенції відповідно до п. 8.1 Статуту ДП «ММТП», та погоджений з профспілковим комітетом в особі заступника голови профкому. Тому наказ ДП «ММТП» №468 від 30 серпня 2018 року про встановлення коригую чого коефіцієнту у розмірі 1,005 відповідає вимогам діючого законодавства. Таким чином середньоденна заробітна плата позивачу становить 137,25 грн. та не суперечить вимогам закону. Крім того позивач про наявність оскаржуваного наказу знав ще у червні 2019 р. тому пропустив тримісячний строк на його оскарження. Оскільки трудові права не порушені, а відтак відсутнє правові підстави на відшкодування моральної шкоди, крім того розмір шкоди не підтверджується поданими позивачем документами. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивач у визначений строк відповідь на відзив не подав.
Суд дослідивши письмові матеріали справи дійшов висновку про таке:
Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.1, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач перебуває у трудових відносинах із відповідачем з 2011 року. З 12 лютого 2015 року по теперішній час проходить службу у в/ч НОМЕР_1 Донецько-Луганського регіонального управління (і категорії) Державної прикордонної служби, що підтверджується копією контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України ( а.с. 25, 27-30).
На виконання наказу директора порту № 192 від 01 квітня 2014 року про заходи з часткової мобілізації розпорядженням від 11 лютого 2015 року № 201/к про табулювання мобілізованих ОСОБА_1 вважається таким, що призваний на військову службу під час часткової мобілізації з 12 лютого 2015 року. Персонал ГОРЧ зобов`язаний здійснювати табулювання останнього буквеним кодом «Г» як виконуючого державні обов`язки ( а.с.26).
Наказом директора ДП «ММТП» погодженим в тому числі з заступником голови профкому №468 від 30 серпня 2018 року, з 01 вересня 2018 року в ДП «ММТП» застосовується коригуючий коефіцієнт підвищення при нарахуванні середнього заробітку 1,005, для виплат, що враховується при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищених ставок і посадових окладів відповідно до наказу по порту «Про підвищення посадових окладів (тарифних ставок) №454 від 28.08.2019 р. (а.с. 14).
Судовим рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 22.04.2019 р. у справі №266/4639/18 яке змінено постановою Донецького апеляційного суду від 04.06.2019 р. встановлено, що з 01.09.2018 р. посадовий оклад позивача становить 7455,00 грн., а коефіцієнт коригування позивача складає 1,005.
Під час розгляду вищевказаної справи апеляційним судом було надано оцінку наказу відповідача №468 від 30.08.2018 року, відповідно до якого з 01 вересня 2018 р. в ДП «ММТП» застосовується коригуючий коефіцієнт підвищення при нарахуванні середнього заробітку 1,005.
Так, відповідно до п.10 Порядку №100 на госпрозрахункових підприємствах і організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
В постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-234цс14 Верховний Суд України також наголосив на тому, що на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плат та інших виплат здійснюється з урахуванням їх фінансових можливостей, та що таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, установлених його статутом.
Оскаржуваний наказ директора підприємства №468 від 30 серпня 2018 року щодо зменшення коригуючого коефіцієнту, прийнятий в межах його компетенції відповідно до п.8.1 Статуту ДП «ММТП», та погоджений з профспілковим комітетом в особі заступника голови профкому.
Таким чином вимоги позивача щодо протиправності та скасування наказу ДП «ММТП» від 30.08.2018 №468 «Про встановлення коригую чого коефіцієнта» не підлягають задоволенню.
За змістом ч.3 ст.94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 2 ст.97 КЗпП України передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.
Статтею 4 Закону України від 24 березня 1995 року «Про оплату праці», встановлено, що джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності.
Відповідно до ст.5 цього Закону організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Суб`єктами організації оплати праці є: органи державної влади та місцевого самоврядування; роботодавці, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або їх представницькі органи; професійні спілки, об`єднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники.
Згідно ч.1 ст.14 Закону України «Про оплату праці», договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.
Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом (ч.1 ст.15 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За змістом п.2, п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.
Отже, на госпрозрахункових підприємствах коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану дещо зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє ці підприємства від коригування.
Натомість незважаючи на те, що з 01 вересня 2018 року відкоригований середньоденний заробіток позивача складає 346,07 грн., відповідач продовжує позивачу виплачувати збережену середньоденну заробітну плату в розмірі 137,25 грн., виходячи із виплат за останні 2 календарні місці роботи, що передували місяцю призову на військову службу, у розмірі 136 грн. 57 коп. на день, із застосуванням коригуючий коефіцієнт підвищення при нарахуванні середнього заробітку 1,005, що не відповідає вимогам п.10 Порядку №100, оскільки не відбувалось перерахунку та підвищення середньоденного заробітку, тоді як мало місце збільшення окладу позивача.
Таким чином, відкоригований середньоденний заробіток позивача складає 346,07 грн., а сума заборгованості за період з березня 2019 року по серпень 2019 року становить 20 673,18 грн. ((16р.д.*346,07)-2196)+(16р.д.*346,07)-2196,00)+(17р.д.*346,07)-2333,25)+(15р.д.*346,07)-2058,75)+(19р.д.*346,07)-2607,75)+(16р.д.*346,07)-2196)) ( а.с. 11-13).
Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення суми моральної шкоди у розмірі 2500 гривень, то суд виходить з наступного.
Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.
Судом встановлено, що Відповідач впродовж 6 місяця недоплачував позивачу суму збереженого середнього заробітку у зв`язку із підвищенням посадового окладу.
Таким чином, суд вважає, що діями відповідача позивачу була завдана моральна шкода, оскільки було порушено право на вчасне отримання заробітної плати в повному обсязі.
При цьому, суд відхиляє твердження представника відповідача щодо недоведеності завдання моральної шкоди.
На підставі викладено, враховуючи тривалість моральних страждань, які виразилися в порушенні прав позивача, який здійснюючи свій обов`язок перебуває на військовій службі, протягом тривалого часу не отримував заробітну плату у відповідному розмірі, а тому з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення в сумі 1000 грн.
Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, оскільки позивача звільнено від сплати, суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн. за позовні вимоги майнового характеру, а також позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 гривень.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4,12,13,76-82,141,258,259,263,264,265,279,354 ЦПК України, ст.ст.94,97,119,237-1 КЗпП України, ст.ст.4,5,14,34 Закону України "Про оплату праці",

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про стягнення середньої заробітної плати, моральної шкоди- задовольнити частково.
Стягнути з Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_2 суму невиплаченої заробітної плати з урахуванням коефіцієнту підвищення за період з березня 2019 року по серпень 2019 року у розмірі 20673,18 (двадцять тисяч шістсот сімдесят три) грн. 18 коп., яка визначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 1000 гривень.
Стягнути з Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» () на користь держави судовий збір за позовні вимоги майнового характеру у розмірі 768,40 гривень, а також позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 768,40 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Шишилін О. Г.