Постанова

Іменем України

21 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 449/1226/16-ц

провадження № 61-28379св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Державне підприємство «Непоколівський комбінат хлібопродуктів», ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Перепелюк І. Б., Височанської Н. К., Литвинюк І. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Неполоківського комбінату хлібопродуктів», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та у зв`язку з цим про припинення права власності на 1/2 частку у неправомірно наданій у спільну сумісну власність однокімнатній квартирі під час її приватизації, а також про визнання права власності на всю успадковану однокімнатну квартиру спадкоємцем за законом,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідачів про припинення права власності на 1/2 частку у неправомірно наданій у спільну сумісну власність однокімнатній квартирі під час її приватизації, а також про визнання права власності на всю успадковану однокімнатну квартиру спадкоємцем за законом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона є дочкою ОСОБА_3 , який з 1994 року був наймачем квартири в АДРЕСА_1 , яка була на балансі ДП «Неполоковецький комбінат хлібопродуктів». В 2001 році її батько отримав свідоцтво про право власності на житло, в якому однак помилково було зазначено як співвласника ОСОБА_2

ОСОБА_1 вказувала, що право власності ОСОБА_2 виникло внаслідок незаконних дій.

Позивач просила визнати частково недійсним свідоцтво про право власності видане 16 січня 2002 року ОСОБА_3 на квартиру загальною площею - 37 кв. м, житловою площею -18,10 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в частині що стосується ОСОБА_2 ,. шляхом виключення з цього свідоцтва запису про ОСОБА_2 , припинити за останньою право власності на 1/2 частку вказаної квартири та визнати ОСОБА_1 , яка спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_3 , власником і цієї частини спірної квартири.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право спільної власності ОСОБА_2 на спірну квартиру носить формальний характер та припинення її права власності не завдасть істотної шкоди її інтересам.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2017 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_1 до державного підприємства «Неполоковецький комбінат хлібопродуктів», ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло, припинення права власності на 1/2 частку квартири, визнання права власності на квартиру відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України, а отже свідоцтво про право власності на житло від 16 січня 2002 року в частині, що стосується ОСОБА_2 підлягає визнанню недійсним. Доводи суду першої інстанції про те, що свідоцтво про право власності на житло викликає сумнів, оскільки видане 16 січня 2001 року на підставі розпорядження ДП "Неполоковецький хлібокомбінат" №112 від 28 грудня 2001 року, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього немає. Крім того на момент розгляду справи не зберіглося і розпорядження ДП "Неполоковецький хлібокомбінат" на підставі якого видано свідоцтво.

Апеляційний суд дійшов висновку, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції безпідставно визнав частково недійсним свідоцтво про право власності видане 16 січня 2002 року, оскільки оспорюється свідоцтво про право власності від 16 січня 2001 року. Також суд першої інстанції безпідставно не звернув увагу на те, що за життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не оспорював свідоцтво про право власності на квартиру та не оспорював факт приватизації частини квартири ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просила змінити рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 15 травня 2017 року в частині мотивів, виключивши з його мотивувальної частини міркування щодо спільної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року скасувати і ухвалити нове про задоволення позову, або ухвалити нове рішення, яким рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої чи апеляційної інстанції.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку, зазначаючи в мотивувальній частині свого рішення про те, що ОСОБА_2 є співвласником, адже, на її думку, вона такою стати не могла, оскільки померлий ОСОБА_3 з 1996 року по 2003 рік проживав разом із своєю співмешканкою ОСОБА_5 .

В частині оскарження рішення апеляційного суду доводи касаційної скарги містять посилання на те, що суд апеляційної інстанції доводи місцевого суду проігнорував, оперував виключно припущеннями і неперевіреними доказами. Заявник зазначає, що спірна квартира виділялася лише її батьку - ОСОБА_3 , ордер видавався на сім`ю з одного чоловіка.

ОСОБА_2 на момент приватизації хоча і була зареєстрована у вказаній квартирі проте факт її реєстрації не був оформлений належним чином, крім того остання не лише не перебувала у сімейних стосунках з ОСОБА_3 , а й взагалі не користувалася в цей проміжок часу спірною квартирою, тому, на її думку, при здійсненні приватизації вимоги законодавства були порушені.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Кіцманського районного суду Чернівецької області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу № 718/2382/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 грудня 1977 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим повторно 29 травня 1984 року серії НОМЕР_1 .

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_1 яка є позивачем у справі.

На підставі рішення виконкому Неполоковецької селищної Ради депутатів трудящих, ОСОБА_3 , сім`я якого складається з одного чоловіка, видано ордер від 15 липня 1994 року № 2, який дає право на зайняття 1 кімнати у квартирі АДРЕСА_2 .

Згідно розпорядження органу приватизації від 28 грудня 2000 року № 112, ОСОБА_3 , за його заявою, передано для приватизації квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 2001 року встановлено, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області.

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2015 року ОСОБА_1 отримала 1/2 частки квартири посімейного спільного заселення, що розташована по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 2001 року.

Зі змісту довідки виданої виконкомом Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №1220 від 01 серпня 2016 року, ОСОБА_2 була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 22 березня 2000 року по 23 березня 2001 року .

Зі змісту довідки Неполоковецької селищної ради № 248 від 04 лютого 2016 року встановлено, що ОСОБА_2 не була членом сім`ї ОСОБА_3 , в стосунках з останнім не перебувала.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої' статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Абзацом першим статті 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

За приписами частини першої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Частинами четвертою, п`ятою згаданої статті у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Частинами першою та четвертою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Колегія суддів зазначає, що як вірно було встановлено судом апеляційної інстанції на підставі довідки виданої виконкомом Неполоковецької селищної ради Кіцманського району Чернівецької області №1220 від 01 серпня 2016 року, ОСОБА_2 була зареєстрована в АДРЕСА_1 з 22 березня 2000 року до 23 березня 2001 року , а отже на момент приватизації спірної квартири ОСОБА_2 була зареєстрована у вказаній квартирі разом з наймачем ОСОБА_3 .

Отже, вищенаведеним спростовуються доводи касаційної скарги про те, що при участі ОСОБА_2 у приватизації вимоги законодавства були порушені, а тому позов підлягав задоволенню, адже на час видачі свідоцтва про право власності на житло (16 січня 2001 року) ОСОБА_2 була зареєстрована у спірній квартирі, а тому на підставі статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» могла реалізувати своє право на приватизацію.

Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України, а отже свідоцтво про право власності на житло від 16 січня 2002 року в частині, що стосується ОСОБА_2 підлягало визнанню недійсним, адже висновки суду першої інстанції про те, що свідоцтво про право власності на житло викликає сумнів, оскільки видане 16 січня 2001 року на підставі розпорядження ДП «Неполоковецький хлібокомбінат» від 28 грудня 2001 року № 112, є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цього матеріали справи не містять. Крім того на момент розгляду справи не зберіглося і розпорядження ДП «Неполоковецький хлібокомбінат» на підставі якого видано свідоцтво.

Крім того, як вірно зазначив апеляційний суд, посилання суду першої інстанції на те, що свідоцтво по право власності видане 16 січня 2002 року є припущенням, адже цей висновок матеріалами справи не підтверджений.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з положеннями частини першої статті 319 ЦК України та частини першої статті 150 ЖК УРСР власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_2 є власником частки спільної квартири, що підтверджується відповідним правовстановлюючим документом, а тому в силу вище зазначених норм її право власності є непорушним і може буди припиненим лише у випадках передбачених законом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Колегія суддів зазначає, що як вірно було вказано судом апеляційної інстанції - місцевий суд безпідставно не звернув увагу на те, що за життя ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , не оспорював свідоцтво про право власності на квартиру, не оспорював факт приватизації частини квартири ОСОБА_2 .

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційним судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.

Керуючись статтями 400,401,416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 29 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська