Єдиний унікальний номер судової справи 486/845/17
Номер провадження 22-ц/812/1573/19
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

25 листопада 2019 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в частині оскарження рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 30 липня 2019 року, під головуванням судді Савіна О.І., в приміщені цього ж суду о 09 год. 16 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до розписки від 07 вересня 2009 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 1 500 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 30%, які останній зобов`язався повернути в строк до 07 листопада 2009 року.

11 грудня 2009 року ОСОБА_3 надав ОСОБА_1 в борг ще 1 200 доларів США зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 30%, які останній зобов`язався повернути по першій вимозі.

13 листопада 2016 року ОСОБА_1 видав розписку про те, що 15 листопада 2016 року він зобов`язується повернути свій борг відповідно до вищевказаних розписок.

Посилаючись на викладені обставини, а також на небажання відповідача повертати борг добровільно, ОСОБА_3 просив суд позов задовольнити, стягнути на його користь з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 3 510 доларів США, що складало 28 080 грн., а також 640 грн. у відшкодування сплаченого судового збору, та 2 600 грн. судових витрат на правничу допомогу.

В подальшому ОСОБА_3 декілька разів уточнював позовні вимоги та остаточно просив стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 3 510 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на дату пред`явлення позову складало 90 750 грн., а також 4 600 грн. витрат на правничу допомогу, 907 грн. 50 коп. судового збору та 2 250 грн. 24 коп. витрат за проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали до суду заяви, в яких просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Зазначали, що зі змісту розписки від 07 вересня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 повинен був повернути борг в строк до 07 листопада 2009 року, а тому позовна давність за вимогою повернення цих коштів спливла 08 листопада 2012 року. Крім того зазначали, що у вказаній розписці не зазначено особу, яка надала у борг кошти.

Щодо розписки від 11 грудня 2009 року з обов`язком відповідача повернути кошти по першій вимозі, то, як зазначав сам позивач у суді, така вимога була пред`явлена до відповідача через рік після надання грошей в борг, тобто в грудні 2010 року, а тому позовна даність за цією вимогою спливла у грудні 2013 року.

Відносно розписки від 13 листопада 2016 року, то її складено після спливу позовної давності, а тому вона не може бути підставою для переривання цього строку, оскільки відповідно до чинного законодавства, таке переривання може бути лише в межах позовної давності.

Ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 29 липня 2019 року у задоволені клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про застосування позовної давності відмовлено.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за борговими розписками в сумі 90 750 грн., що еквівалентно 3 510 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати за надання правничої допомоги в сумі 4 600 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати: за сплату судового збору в сумі 907 грн. 50 коп. та за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 2 250 грн. 24 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Факт отримання відповідачем коштів у позику за двома договорами підтверджено допустимими і належними доказами та оскільки позичальник свої зобов`язання не виконав, в зазначені строки гроші не повернув, то відповідно до чинного законодавства заборгованість за договором позики підлягає стягненню в судовому порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити у зв`язку із спливом позовної давності.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

За ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов`язання припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується зобов`язань, пов`язаних з позикою, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України).

Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

З матеріалів справи убачається, що 07 вересня 2009 року ОСОБА_1 видав розписку про отримання ним 1 500 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 30%, та зобов`язання повернути їх в строк до 07 листопада 2009 року (том 1 а.с.20).

11 грудня 2009 року ОСОБА_1 видав розписку про отримання ним у ОСОБА_3 1 200 доларів США зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 30%, та зобов`язання повернути їх по першій вимозі (том 1 а.с.21).

13 листопада 2016 року ОСОБА_1 видав ще одну розписку, згідно якої зобов`язався повернути 15 листопада 2016 року гроші згідно розписок, які були складені ним 7 років тому (том 1 а.с.19).

Оригінали розписок знаходилися у позивача та були вилучені у нього під час розгляду справи судом першої інстанції.

Згідно висновку експерта №2 від 31 січня 2019 року, який складено судовим експертом Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Калтишевим О.В., рукописні записи та підписи у розписках від 13 листопада 2016 року, 07 вересня 2009 року та 11 грудня 2009 року виконані ОСОБА_1 (том 1 а.с.169-197).

Встановивши, що правовідносини сторін випливають з договорів позики, позичальник свої зобов`язання не виконав, в зазначені строки гроші не повернув, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що виникла заборгованість за договором позики від 07 вересня 2009 року та договором позики від 11 грудня 2009 року.

З обставин справи також убачається, що питання достовірності розписок та права у позивача порушувати питання щодо повернення відповідачем боргу за розписками були предметом судового розгляду та експертного дослідження. Відповідач установлені судами висновки не спростував.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач та його представник подали до суду письмові заяви про застосування наслідків спливу позовної давності (том 1 а.с.232-241,242-244).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою заява №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії).

Зважаючи на те, що пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, то обов`язковому з`ясуванню підлягає момент, коли особа позивача довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Так, грошові кошти за розпискою від 07 вересня 2009 року ОСОБА_1 повинен був повернути 07 листопада 2009 року, а отже позовна давність за вимогою по цій розписці спливла 08 листопада 2012 року.

Згідно пояснень позивача у судовому засіданні суду першої інстанції, яке відбулося 18 січня 2018 року, повернення коштів від відповідача за розпискою від 11 грудня 2009 року він почав вимагати через рік (тобто з грудня 2010 року).

За такого, позовна давність за розпискою від 11 грудня 2009 року спливла в січні 2013 року.

Разом з тим, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом у серпні 2017 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Що стосується доводів позивача про переривання позовної давності у зв`язку із складенням розписки від 13 листопада 2016 року, то виходячи з положень вищенаведеної ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності може перериватися лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-3030цс16.

Тому складення відповідачем розписки після спливу позовної давності не перериває її перебіг і не впливає на вирішення спору.

Також слід зазначити, що розписка від 13 листопада 2016 року не містить інформацію про суму боргу, особу, якій відповідач зобов`язується повернути кошти, та з її змісту взагалі неможливо встановити на які саме розписки посилається ОСОБА_1 .

За такого, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про переривання позовної давності шляхом написання відповідачем розписки від 13 листопада 2016 року та взагалі передчасно вирішив процесуальну долю заяви представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» таке питання вирішується судом під час ухвалення судового рішення по суті.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення суду першої інстанції, а тому оскаржуване рішення, на підставі положень ст.376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст.141 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 362 грн., сплачений ним при подачі апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в частині оскарження рішення, яке ухвалено Южноукраїнським міським судом Миколаївської області 30 липня 2019 року, - задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 липня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 362 (одна тисяча триста шістдесят дві) грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 26 листопада 2019 року