Провадження № 6/742/123/19
Єдиний унікальний № 742/200/15-ц
УХВАЛА

Іменем України

28 листопада 2019 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі судді Бездідько В.М., за участі секретаря судових засідань Шептун В.В., розглядувши матеріали справи за поданням державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Шибіко Євгенії Миколаївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа,

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Шибіко Є. М. звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника ОСОБА_1 .

В обгрунтування своїх вимог зазначив, що у нєї на виконанні перебуває виконавче провадження № 50601692 з виконання виконавчого листа №2/742/196/15, виданого 10.03.2015 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 26213 грн. 91 коп. боргу.

За вказаним виконавчим документом боржником є ОСОБА_1 , який борг за виконавчим листом не повертає.

В судове засідання учасники провадження не з"явилися , хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Шибіко Є.М. перебуває виконавче провадження № 50601692 з виконання виконавчого листа №2/742/196/15, виданого 10.03.2015 року Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області про стягнення із ОСОБА_1 ,на користь ОСОБА_2 26213 грн. 91 коп. боргу.

21.03.2017 року , 06.04.2017 року на адресу боржника державним виконавцем надсилались виклики щодо явки до виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду. ОСОБА_1 на виклик від 06.04.2017 року з`явився у поясненні вказав, що на даний час не працює, зобов`язується сплачувати борг частинами.

Вжитими виконавцем заходами встановлено, що майна, належного боржнику на праві вланості не виявлено.

01.06.2018 року при воході за місцем проживання боржника встановлено, що майна боржника для опису в рахунок погашеннч боргу не виявлено, про що складено відповідний акт.

За повідомленням Державної міграційної служби України від 26.04.2017 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має паспорт гр.. України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 05.01.2015 року виданий відділом ЦОД № 3 УГПР ДМС України в м.Києві.

Рішення до теперішнього часу не виконано.

Звертаючись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, державний виконавець вважає, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, а тому є всі підстави для задоволення такого подання.

Право громадян України на пересування, в тому числі і залишення території України, закріплено у статті 33 Конституції України.

У той же час Конституція України передбачає можливість обмеження наданих громадянинові прав у випадках, що не заборонені законом.

Пунктом 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

В розумінні пункту 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В силу статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду сама по собі, не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.

Ухиленням від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення частини 3 статті 12 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання".

Крім того, як передбачено ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (ч.1).

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (ч.2).

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (ч.3).

Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві(ч.4).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика.

Так, у справі «Рінер проти Болгарії» Європейський суд з прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдано, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.

Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов`язаного із несплатою податків, на думку суду, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов`язаних із виконанням рішень у цивільних справах.

Слід зауважити, що у справі «Хлюстов проти Росії» (скарга № 28975/05) Європейський суд з прав людини в пунктах 85 -92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни.

Так, Європейський суд звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв`язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з`ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від`їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR НОМЕР_2 ); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов`язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; «Антоненков і інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; «Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана» (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; «Пфайфер проти Б олгаріі» (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; «Прешер проти Болгарії» (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і «Мядеюік проти Польщі» (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, «Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у звязку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. «Бартіка проти Росії» (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. «Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. «Стамос проти Болгарії» (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року). Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі (див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).

Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.

У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі на протязі довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; «Бассанио проти Італії» (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; «Нерон проти Італії» (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і «Гоффі проти Італії» (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).

В іншій групі справ, в яких зобов`язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах ОСОБА_3 і Федорової (згадано вище, § 44) і Антоненкова і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.

У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).

У справі ОСОБА_4 , згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.

Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб:

«49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. «Луордо проти Італії» (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; «Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -; і дало Рінер, згадане вище, § 121).

У будь-якому випадку, національна влада зобов`язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. «Сіссаніс проти Румунії» (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, «Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії» (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43) …

При цьому, Європейській суд з права людини погодився з владою, що з метою виконання вимог ст.6 та ст.1 Першого протоколу №1 державна влада зобов`язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. «Анохін проти Росії» (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються ст.2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.

Державним виконавцем у своєму поданні не підтверджено факт отримання боржником ОСОБА_1 вимоги виконавця.

З часу відкриття виконавчого провадження - з 23 березня 2016 року по час звернення в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України не подано доказів про виклик боржника до виконавця.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. Отже, право на звернення до суду із поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України виникає у виконавця лише у випадку доведення і обґрунтування факту умисного ухилення останнього від виконання своїх зобов`язань.

В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань покладених на нього рішенням суду.

Сам факт відкриття виконавчого провадження та невиконання боржником зобов`язання самостійно не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовим рішенням обов`язків.Крім того в своїх поясненнях боржник вказує причини невиконання рішення суду та зобов"язується сплачувати борг.

Повертаючись до аналізу обставин даної справи, суд, із урахування практики Європейського суду з прав людини приходить до переконання, що обмеження виїзду ОСОБА_1 за кордон при відсутності переконливих доказів його ухилення від виконання рішення суду порушує принцип співмірності і не слугує меті стягнення боргу, а фактично перетворюється на покарання боржника.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст.152,153,258-261,441 Цивільного процесуального кодексу України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця Прилуцького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області Шибіко Євгенії Миколаївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання цієї ухвали.

Учасник справи, якому ухвалу суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Бездідько В ОСОБА_5 ОСОБА_6