П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/24487/18

Провадження № 22-ц/4815/982/19

Головуючий у Рівненському міському суді: Гордійчук І.О.

Дата, час і місце ухвалення рішення суду:

17 травня 2019 року о 12 год. 24 хв. в м. Рівне

Повний текст складено: 20 травня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

в с т а н о в и в:

В грудні 2018 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення аліментів. Позов мотивувала тим, що з 15 вересня 2007 року по 02 березня 2017 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі та є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає та перебуває на утриманні позивача. Відповідач нехтує своїми батьківськими обов`язками і не надає відповідної матеріальної допомоги на утримання дитини, що зумовило її звернутись до суду з відповідним позовом.

З огляду на викладене просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання ОСОБА_3 , в розмірі 1/3 заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10 січня 2019 року прийнято позовну заяву, відкрито спрощене позовне провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач визнавав заявлені позивачем вимоги частково. Зазначав, що постійно утримує малолітнього сина. Це полягає в забезпеченні останнього необхідними речами, іграшками, харчами і проведенні спільного дозвілля. Проте відповідач не має постійного місця роботи, а його дохід має мінливий характер. Крім того, на його утриманні знаходяться дружина та малолітня дитина від іншого шлюбу. Тому бажаний позивачем розмір аліментів для нього непосильний, а з огляду на викладені ним обставини зазначав, що єдиний розумний і обґрунтований розмір аліментів, який він спроможний сплачувати на свого сина, становить 1 100 гривень щомісячно.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 704, 80 гривень.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування стверджував, що попри правильне встановлення обставин щодо перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають дитину, суд не взяв до уваги наявність на утриманні відповідача іншої дитини та дружини. Окрім цього, позивачем, а згодом і судом, не було аргументовано розміру стягуваних аліментів. Також суд вийшов за межі позовних вимог, допустивши негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, оскільки позивач цього не просила. При цьому, враховуючи, що відповідач ніде не працює, стягувані судом аліменти обчислюватимуться виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, ј частка від якої складатиме більш ніж 50 відсотків мінімальної заробітної плати за місяць.

За наведених спонукань просив скасувати рішення суду в частині визначенні розміру аліментів, визначивши їх в розмірі 1/7 всіх видів заробітку відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 грудня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з такого.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, що з 15 вересня 2007 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням від 02 березня 2017 року шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , було розірвано, а малолітнього сина ОСОБА_3 залишено проживати з матір`ю.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу уникнення відповідача від своїх батьківських обов`язків з надання сину матеріального утримання, тобто із факту порушення прав дитини на матеріальне забезпечення своїм батьком, що підлягають судовому захисту.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №78912 від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (ст.ст. 18 і 27).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Аналіз даних положень законодавства, яке регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що обов`язок батьків утримувати свою дитину до її повноліття та забезпечувати в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідні для розвитку дитини, має бути виконаний батьками з урахуванням принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Забезпечення цих інтересів має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за дитину, насамперед для її батьків.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних прав та обов`язків належні норми матеріального права, суд попередньої інстанції обґрунтовано стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти щомісяця у розмірі ј частки всіх видів його доходів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач за своїм матеріальним станом не може сплачувати аліменти у розмірі, визначеному за рішенням суду, а судом безпідставно не були враховані аргументи, наведені у відзиві на позовну заяву, не заслуговують на увагу і спростовуються правильністю висновків міського суду. Поготів, всупереч твердженням автора апеляційної скарги частина з них, а саме існування у відповідача малолітньої дитини та дружини від іншого шлюбу, враховані судом першої інстанції.

Між тим, наявність інших утриманців чи відсутність офіційного працевлаштування при вирішенні спірних відносин не заперечують батьківських зобов`язань ОСОБА_3 перед дитиною і не спонукають до зменшення визначеного судом першої інстанції розміру аліментів, який відповідає інтересам та потребам дитини та є необхідним для забезпечення належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.

Суд урахував, що відповідач є працездатною особою і зобов`язаний виконувати свій батьківський обов`язок, а тому аргументи скаржника в частині визначення розміру аліментів фактично спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судом.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183. СК України).

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" встановлено прожитковий мінімум для дитини від 6 до 18 років з 1 січня 2019 року в 2027 гривень.

Тому встановлений судом попередньої інстанції розмір аліментів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача, визначено відповідно до вимог статей 182, 183 СК України, з урахуванням того, що відповідач є працездатною особою і має можливість надавати допомогу для необхідного рівня матеріального забезпечення його малолітнього сина.

При цьому, беручи до уваги те, що як на час розгляду справи місцевим судом, так і на момент перегляду оскаржуваного рішення апеляційним судом, відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів перебування на його утриманні дружини від іншого шлюбу ОСОБА_4 , колегія суддів зважає на право ОСОБА_1 пред`явити позов про зміну розміру аліментів відповідно до правил ст. 192 СК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

Крім того, мотивом для звернення до суду з позовом про зміну розміру аліментів може бути їхнє нарахування державним виконавцем у розмірі, який платник аліментів не в змозі оплатити, а на даний час доводи про те, яку суму аліментів в майбутньому сплачуватиме відповідач, - неприйнятні, позаяк фактично є припущеннями.

Згідно зі ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Покликання автора скарги на недодержання судом норм процесуального права спростовуються таким чином.

Згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, відповідач не надав, а апеляційним судом здобуто не було.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, згідно з ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 травня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С.Шимків