Дата документу 10.01.2019 Справа № 336/579/13- ц
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/579/13-ц

Провадження №22-ц/807/424/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Бєлки В.Ю., Дашковської А.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2013 року в складі судді Галущенко Ю.А. в справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягненнязаборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що 26.07.2005 року відповідно до укладеного договору № DNH4KP11580259 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5 401, 18 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25, 08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.07.2007 року.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) складає між ним і банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов.

Відповідно до норм чинного законодавства (ст.. 259 ЦК України) Договором встановлена позовна давність за вимогами стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди - пені, штрафів за Договором тривалістю п'ять років (п. 5.5 Умов надання кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт)).

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав.

У зв'язку з зазначеним Відповідач станом на 29.12.2012 року має заборгованість за кредитним договором 81 007, 73 грн., яка складається з: 5 491, 20 грн. - заборгованість за кредитом, 26 820, 39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 48 696, 14 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 81 007, 73 грн. за кредитним договором № DNH4KP11580259 від 26.07.2005 року; судовий збір у розмірі 810, 08 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2013 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № DNH4KP11580259 від 26.07.2005 року у сумі 81 007, 73 грн.; судовий збір у розмірі 810, 08 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 про скасування вищезазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено, що відповідно до ст.. 257 ЦК України, строк, у межах якого позивач мав право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 сплив 29.07.2010 року. Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), в тому числі п. 5.5. Умов щодо збільшення строку позовної давності до п'яти років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника. Зазначає, що в суді першої інстанції ОСОБА_1 була позбавлена можливості заявити про застосування строку позовної давності, оскільки вона не отримувала ухвалу про відкриття провадження, судову повістку про виклик до суду; судом прийнято заочне рішення після першої неявки відповідача, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 169 ЦПК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин); судом не здійснено виклик відповідача в суд через оголошення у пресі.

Від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 приймає участь в судовому засіданні через свого уповноваженого представника.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду апеляційної інстанції не з'явився, повідомлений про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( а.с.131).

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін.

Встановлено, що 26.07.2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено Договір № DNH4KP11580259, відповідно до п. 1.1. якого Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 5 491, 20 грн. на термін 24 місяців по 26.07.2007 року включно із сплатою відсотків за його користування в розмірі 2, 09 % в місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Кредит надається в обмін на зобов'язання Позичальника по поверненню Кредиту, сплаті відсотків в зазначені даним договором строки (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 1.2 Договору, погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 294, 26 грн. для погашення заборгованості за даним Договором, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, а також інші витрати відповідно до п.п. 3.9, 3.17. Для виконання цього Договору Банк відкриває Позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості НОМЕР_2.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, сума простроченої заборгованості відповідача станом на 29.12.2012 року становить 81 007, 73 грн., яка складається з: 5 491, 20 грн. - заборгованість за кредитом, 26 820, 39 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 48 696, 14 - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором (а.с. 4).

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Виходячи з положень ст.ст. 526, 1048-1050, 1054 ЦК України, зобов'язання за договором, в тому числі за договором кредиту, за яким кредитор надає кошти, а позичальник зобов'язується їх повернути зі сплатою процентів, є обов'язковими для виконання сторонами, мають виконуватися належним чином.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неналежне повідомлення судом її про час та місце розгляду справи, що позбавило її можливості надати в суді першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності та просить апеляційний суд застосувати до правовідносин позовну давність.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим) якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Частина 1 ст. 224 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, передбачала, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відтак, під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.01.2013 року відкрито провадження в справі та призначено справу до розгляду на 04.02.2013 року.

Згідно з інформацією адресно-довідкового сектору УДМС в Запорізькій області, яка надійшла до суду першої інстанції 30.01.2013 року, ОСОБА_1 з 1999 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 17).

З матеріалів справи вбачається, що адресована ОСОБА_1 судова повістка про виклик у судове засідання 04.02.2013 року, не вручена їй. Поштовий конверт із зазначеною судовою повісткою повернувся до суду першої інстанції, на якому зазначено, що адресат вибув (а.с. 21).

Згідно із довідкою секретаря судового засідання, 04.02.2013 року фіксування судового процесу не здійснювалось згідно з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою сторін (а.с. 19).

Відповідно до ст.. 77 ЦПК України ( в редакції, яка діяла на час вирішення спору) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Судове засідання було відкладено на 27.02.2013 року, в яке відповідачка не з'явилась.

Проте, матеріали справи не містять доказів щодо відправлення судової повістки відповідачці про виклик в судове засідання, призначене на 27.02.2013 року у відповідності до вимог ст.. ст.. 74-77 ЦПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення відповідача про час і місце розгляду справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначені доводи є обґрунтованими, а вищезазначені обставини спростовують висновки суду першої інстанції про належне повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Відтак, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги ст..77 ЦПК України чинної на той час редакції ЦПК України, порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частину другу статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи цим судом).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві від 10 серпня 2018 року про перегляд заочного рішення відповідач вказувала, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також, що вона не була належно повідомлена про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не могла реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення (а.с.58-61).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 про скасування вищезазначеного заочного рішення залишено без задоволення.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року (справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зважаючи на те, що відповідача не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, у заяві про перегляд заочного рішення та в апеляційній скарзі відповідач просила про застосування строку позовної давності, суд апеляційної інстанції, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року(справа №200/11343/14-ц, провадження 14-59/18), вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин позовну давність.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Переривання перебігу позовної давності визначається ст.264 ЦК України.

Пунктом 1.1 Договору № DNH4KP11580259 від 26.07.2005 року встановлено, що Банк надає Позичальнику кредит на термін 24 місяці по 26.07.2007 року.

Враховуючи, що перебіг строку позовної давності почався 27.07.2007 року, Банк мав право до 27.07.2010 року звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № DNH4KP11580259 від 26.07.2005 року.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом 22 січня 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Крім того, оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК Україникредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами Договору ОСОБА_1 зобов'язалася виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів в період з 21 по 28 число числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починався з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Перебіг позовної давності за останнім щомісячним платежем почався 29.07.2007 року. Позивач звернувся до суду з позовом 22 січня 2013 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу.

Апеляційним судом не встановлено випадку переривання відповідачем строку позовної давності.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки.

Крім того, колегією суддів не приймається до уваги п. 5.5Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), яким збільшено строк позовної давності до п'яти років, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Наданий позивачем примірник Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не містить підпису ОСОБА_1, тому вказані Умови не можуть підтверджувати досягнення сторонами домовленості щодо збільшення позовної давності до п'яти років.

Договір № DNH4KP11580259 від 26.07.2005 року не містить умов щодо збільшення строку позовної давності.

Встановивши, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустило, встановлений законом строк звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо вимог про стягнення заборгованості, нарахованої у межах строку кредитування, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявила відповідач.

Щодо нарахування ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» процентів за Договором за період з 27.07.2007 року по 29.12.2012 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як зазначалося вище, за умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці до 26.07.2007 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 26.07.2007 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 28 числа кожного місяця.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки право ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» нараховувати ОСОБА_1 проценти, передбачені договором, припинилося зі спливом строку кредитування, вимоги позивача про стягнення заборгованості за процентами за період з 27.07.2007 року по 29.12.2012 року не підлягають задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Враховуючи викладене, колегія суддів відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ч. 13 ст.141 ЦПК України з Банку на користь відповідача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції за подання заяви про перегляд заочного рішення у сумі 352,40 грн. (а.с. 57), а також зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у сумі 1 215,12 грн. (а.с.124), а всього на суму 1567, 52 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2013 року в цій справі скасувати.

Позов ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 (і.п.н. НОМЕР_1)1567, 52 (одна тисяча п'ятсот шістдесят сім грн. 52 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої і апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

В.Ю. Бєлка