Справа № 509/5831/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

за участю представниці позивачки ОСОБА_1 - адвоката Бойко С.В.

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Старченка Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання недійсними : рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та визнання права користування земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В :

13 грудня 2018 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому збільшила та в остаточній редакції якого від 22.04.2019 р. просила суд, визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року №3, яким ОСОБА_3 безоплатно було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в АДРЕСА_1 та призначену для ведення особистого селянського господарства, визнати недійсними : державний акт на право приватної власності на землю серії II-ОД № 068992, виданий 20 жовтня 2002 року Новоградківською сільською Радою народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Новогорадківської с/р від 20.10.1997 р. № 3 на земельну ділянку, призначу для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0362, площею 0,155 гектарів, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в АДРЕСА_1 ; свідоцтво про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Одеської області Кураловою Т.Д. від 26.10.2016 року (реєстр. № 1-1031) на земельну ділянку, площею 0,1538 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0362, на ім`я ОСОБА_4 ; договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:002:0362, площею 0,1538 га від 22.05.2017 року (реєстр. № 1-475) посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області Кураловою Т.Д., укладеного між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_2 (покупцем) ; скасувати державну реєстрацію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № довідки 135275604 від 22.08.2018 року 22.05.2017 року - земельна ділянка, кадастровий номер :02:002:0362 площею 0,1538 га за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2017 року (реєстр. № 1-475), посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської державної нотаріальної контори Одеської області Кураловою Т.Д. та яка належить ОСОБА_2 та визнати за нею право на користування земельною ділянкою площею 0,020 га в АДРЕСА_3 , із земель, що знаходяться в комунальній власності Новоградківської територіальної громади ради для обслуговування належного їй торгового павільйону, мотивуючи це порушенням її прав, як законного землекористувача земельної ділянки, площею 0,020 га в АДРЕСА_4 , на якій розташований її торгівельний павільйон, право власності на який було визнано за нею рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 26.09.2014 р., яке набрало законної сили 07.10.2014 р., та в якому вона здійснює підприємницьку діяльність.

Так, позивачка у позові вказує на те, що виконкомом Новоградківської сільради Вих. № 115 від 22.02.2002 р. їй була надана згода на відкриття торгівельної точки по АДРЕСА_5 та 25.02.2002 р . Новоградківська сільрада Овідіопольського району Одеської області надала їй згоду на вибір земельної ділянки, розташованій по АДРЕСА_5 для відкриття торгової точки.

В подальшому, своїм рішенням № 125 від 27.03.2012 р., Новоградківська сільрада надала їй згоду на відкриття торгової точки по продажу продовольчих і непродовольчих товарів за вказаною адресою.

Комісією по вибору земельних ділянок на території Овідіопольського району був складений акт вибору земельної ділянки під розміщення торговельного павільйону приватного підприємця ОСОБА_1 в АДРЕСА_5 , загальною площею 28 кв. м та погоджений проект торгового павільйону (мала архітектурна форма).

Відповідно до висновку Овідіопольського відділу земельних ресурсів від 21.02.2002 року № 270 було попередньо погоджено вибір земельної ділянки загальною площею 0,0028 га із земель, які знаходяться в постійному користуванні ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , для приватного підприємця ОСОБА_1 під розміщення торгівельного павільйону на території Новоградківської сільської ради.

21.03.2002 р., Центральна регіональна інспекція Державного управління екології та природних ресурсів в Одеській області згідно відповідного акту здійснила обстеження земельної ділянки під розташування торгівельного павільйону приватного підприємця ОСОБА_5 у АДРЕСА_5 та попередньо погодила вибір земельної ділянки загальною площею 0,0028 га.

Висновком Овідіопольської районної СЕС № 13 від 29.03.2002 р. узгоджено будівництво торгового павільйону та 13.06.2002 р. Овідіопольським РБТІ виготовлений технічний паспорт торгового павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 власником якого є ОСОБА_1 та згідно акту державної технічної комісії від 22.07.2002 р. вказаний торгівельний павільйон площею 18,6 кв.м був прийнятий в експлуатацію як закінчений будівництвом.

Так, рішенням № 58-V від 28.10.2010 р. виконкомом Новоградківської сільради, Овідіопольського району, Одеської області надано дозвіл ПП ОСОБА_6 на розширення торгівельної площі, а саме добудову підсобного приміщення до торгівельного павільйону площею 18,6 кв.м. по АДРЕСА_5 .

Однак, у зв`язку з відмовою Новоградківської с/р у видачі свідоцтва про право власності на вказаний павільйон, позивачка ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області, рішенням якого від 26.09.2014 р., яке набрало законної сили 07.10.2014 р. було визнано за нею право власності на торговий павільйон загальною площею 18,6 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 та відповідно до витягу від 21.10.2014 року № 28354281 зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивачка вказує, що торговий павільйон загальною площею 18,6 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 фактично знаходиться на земельній ділянці 0,02 га, яка перебуває в її користуванні з 2002 р.

Також, позивачка стверджує, що після надання їй згоди на розміщення торгового павільйону на вищевказаній земельній ділянці яка знаходилась в користуванні ОСОБА_3 , останній 20.10.2002 р. приватизував дві земельні ділянки, а саме : земельну ділянку площею 0,25 га в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розташовану на території Новоградківської с АДРЕСА_1 та на підставі рішенням виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року № 2 отримав державний акт серії II-ОД № 068904 на право приватної власності на землю від 20.10.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 125 та земельну ділянку площею 0,154 га в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Новоградківської с АДРЕСА_1 та на підставі рішенням виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року № 3 отримав державний акт серії II-ОД № 068992 на право приватної власності на землю від 20.10.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 126, на підставі якого до Державного земельного кадастру про земельну ділянку були внесені відомості про земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0362 площею 0,1538 га за адресою: АДРЕСА_1 належну ОСОБА_7 на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру № НВ-015 від 31.07.2015 року.

Таким чином, у приватну власність ОСОБА_3 відповідно до вказаних виконкому Новоградківської с/р № 2 та № 3 від 20.10.1997 року та державних актів II-ОД № 068904 та II-ОД № 068992 були передані дві земельні ділянки загальною площею 0,404 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вказує позивачка, на земельній ділянці, площею 0,154 га на час приватизації землі ОСОБА_3 знаходився і знаходиться до сьогодні торговий павільйон за адресою : АДРЕСА_5 , якій належить їй на праві власності.

Позивачка, вважаючи що її торговий павільйон знаходиться на чужій земельній ділянці, нібито домовилась з ОСОБА_3 щодо продажу їй частини земельної ділянки площею 0,020 га, у зв`язку з чим, як стверджує позивачка, ОСОБА_3 замовив проектну документацію на поділ земельної ділянки 0,1538 га на дві окремі ділянки : земельна ділянка площею 0, 1338 га та площею 0,0200 га, яку вона начебто повинна була придбати у нього згідно їхньої домовленості.

Рішенням № 1 від 16.12.2015 року виконкому Новоградківської сільради, на підставі заяви ОСОБА_3 було присвоєні адреси земельним ділянкам внаслідок їхнього поділу : земельна ділянка площею 0, 1338 га с. АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0200 га с. АДРЕСА_5 , для обслуговування торгового павільйону (колишня адреса АДРЕСА_1 ).

На підставі розпорядження № 13 від 12.02.2016 р. Новоградківська сільська Ради перейменувала АДРЕСА_1 , на вулицю АДРЕСА_1 з відповідними номерами господарств, а вулицю АДРЕСА_6 - на АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12.04.2016 р., і після якого відкрилась спадщина на все його майно, в тому числі і на спірну земельну ділянку площею 0,1538 га, яка належала померлому на підставі державного акту № II-ОД № 068992 від 20.10.2002 р., кадастровий номер :02:002:0362 за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадщину прийняла дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка серед іншого нерухомого майна, отримала на своє ім`я оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.10.2016 р. (реєстр. № 1-1031) на вищевказану земельну ділянку, яку в подальшому, за оспорюваним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.05.2017 р. (реєстр. № 1-475) продала - відповідачці ОСОБА_2 , яка зареєструвала своє право власності на спірну землю, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речлвих прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 135275604 від 22.08.2018 р.

Позивачка наполягає, що нова власниця земельної ділянки площею 0,1538 кадастровий номер :02:002:0362 відповідачка ОСОБА_2 заперечує проти розміщення належного їй торгового павільйону та вимагає знесення вказаної будівлі, посилаючись на те, що вона має право вимагати усунення перешкод з її боку у здійснені права користування та розпорядження своїм майном, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_1 - адвокат БойкоС.В. повністю підтримала збільшений позов позивачки та просила його задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Старченко Г.С. категорично заперечував проти задоволення як первісного, так і збільшеного позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим і таким, що посягає на захищене Конституцією України, ЦК України та ЄКПЛ законне право власності відповідачки ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, яку у незаконний спосіб намагається захопити позивачка, з підстав викладених у письмовому відзиві на первісний позов та у відзиві на збільшений позов, заявивши в судовому засідання про необхідність застосування строку позовної давності, пропущених позивачкою без поважних причин в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасувати рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року №3 про передачу ОСОБА_3 безоплатно у приватну власність земельної ділянки, площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в АДРЕСА_1 та призначену для ведення особистого селянського господарства.

Представник відповідачів Новоградківської с/р Овідіопольського району Одеської області в жодне з судових засідань не з`явився, про дату, час та місце всіх судових засідань повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями з відмітками про вручення судових повісток та особистими розписками, надіславши до суду клопотання про слухання справи без його присутності у зв`язку з відсутністю в штаті сільради посади юриста і необхідністю звернення з цього питання до фахівця в області права та письмовий відзив на позов, в якому визнав позовні вимоги щодо визнання незаконним та скасування рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року № 3, яким ОСОБА_3 безоплатно було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в АДРЕСА_1 та призначену для ведення особистого селянського господарства та виданого на його підставі державного акту на право приватної власності на землю серії II-ОД № 068992 від 20 жовтня 2002 року Новоградківською сільською Радою народних депутатів на ім`я ОСОБА_3 на земельну ділянку, призначу для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0362, площею 0,155 гектарів, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в селі АДРЕСА_1 , в іншій частині позову, представник Новоградківської с/р поклався на розсуд суду (т. 1 а.с. 73,76,123-125,190,198-203,209,216,225, т. 2 а.с. 5,15,24-26).

Заслухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, а також показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Загальна декларація прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948 р.)

Стаття 2. Кожна людина повинна мати всi права i всi свободи, проголошенi цiєю Декларацiєю, незалежно вiд раси, кольору шкiри, статi, мови, релiгiї, полiтичних або iнших переконань, нацiонального чи соцiального походження, майнового, станового або iншого становища.

Крiм того, не повинно проводитися нiякого розрiзнення на основi полiтичного, правового або мiжнародного статусу країни або територiї, до якої людина належить, незалежно вiд того, чи є ця територiя незалежною, пiдопiчною, несамоврядованою або як-небудь iнакше обмеженою у своєму суверенiтетi.

Стаття 28. Кожна людина має право на соцiальний i мiжнародний порядок, при якому права i свободи, викладенi в цiй Декларацiї, можуть бути повнiстю здiйсненi.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року.

Уряди європейських держав, що є однодумцями і мають спільну спадщину політичних традицій, ідеалів, свободи і верховенства права, задля того, щоб зробити перші кроки для забезпечення колективного гарантування певних прав, проголошених у Загальній декларації, домовилися про таке:

Стаття 1. Зобов`язання поважати права людини. Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Стаття 6. Право на справедливий суд :

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру…

Стаття 13. Право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зазначені принципи сформулювано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п.1 ст. 17 Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини - стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року). Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Суд звертає увагу, що «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, «Шмалько проти України» (Shmalko v. Ukraine) від 20 липня 2004 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 7 травня 2002 року - одні із ключових рішень ЄСПЛ, де формулюється класична і усталена позиція ЄСПЛ щодо оцінки виконання судових рішень як невід`ємної частини судового розгляду у контексті втручання у право власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності, мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Європейський суд з прав людини в Рішенні "Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії" від 24 червня 2003 року зазначив про те, що є неприпустимим визнання недійсним договору, відповідно до якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його майна на підставі того, що державний орган порушив закон.

Отже, позиція Європейського суду з прав людини полягає в тому, що особа суб`єкт приватного права - не може відповідати за помилки державних органів при укладенні останніми відповідних договорів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих договорів припустилися помилки.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливу рівновагу між інтересами суспільства та правами власника (постанова Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6 92цс13).

Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20 жовтня 2011 року у заяві № 29979/04 «Рисовський проти України» - принцип «належного урядування», як правило не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. «…Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються…».

Закон України «Про приєднання України до Статуту Ради Європи» від 31 жовтня 1995 року (за Висновком № 190 (1995) Парламентської Асамблеї Ради Європи щодо заявки України на вступ до Ради Європи Страсбург, 26 вересня 1995 року).

Підтверджуючи відданість України ідеалам та принципам, які є спільним надбанням європейських народів, та враховуючи, що інтереси збереження та подальшого втілення в життя цих ідеалів, а також сприяння економічному та соціальному прогресу потребують більш тісного єднання між усіма європейськими країнами, Верховна Рада України постановляє: Приєднатися від імені України до Статуту Ради Європи.

Основною статутною умовою для вступу країн до Ради Європи (РЄ) є визнання державою-кандидатом принципу верховенства права, її зобов`язання забезпечити права та основні свободи людини всім особам, які знаходяться під її юрисдикцією, та ефективно співпрацювати з іншими державами з метою досягнення цілей РЄ.

Релевантні джерела права й акти їх застосування, рекомендації міжнародних організацій.

Конституція України :

Стаття 1. Україна є правовою державою.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Стаття 8. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Стаття 9. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним.

Статтями 15,16 ЦК України визначено, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статей 2, 318 ЦК України - річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права.

Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Враховуючи, що згідно зі ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України - інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК України - при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині; не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК країни.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правовомочність користування означає - передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає - юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Суд вважає, що у сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Стаття 319 ЦК України наголошує - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Власність зобов`язує.

Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Держава не втручається у здійснення власником права власності.

Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, власник майна самостійно вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

На думку суду, через категорії «межі здійснення суб`єктивних цивільних прав» та «обмеження здійснення суб`єктивних цивільних прав» у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.

Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Приписами ст. 327 ЦК України встановлено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, необхідно враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК України, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Відповідно до п.п. 1,2,3,5,33,34,35,39 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК України у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Право вибору способу судового захисту - належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК України), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння - підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі земельної ділянки, житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є - наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України) - власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном.

Одночасно з цим, ст. 334 ЦК України зазначає - право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна - вважається вручення його набувачеві.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню - виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (ст. 345 ЦК України).

У відповідності до ст. 346 ЦК України - право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам`яток культурної спадщини;

6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;

8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника.

Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Стаття 373 ЦК України наголошує, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України.

Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Власник земельної ділянки може використовувати на свій розсуд все, що знаходиться над і під поверхнею цієї ділянки, якщо інше не встановлено законом та якщо це не порушує прав інших осіб.

Стаття 386 ЦК України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Особливу увагу суд звертає на приписи ст. 393 ЦК України, згідно з якою, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника - за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 655-658 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна - укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом - належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Статті 1216-1219 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема:

1) особисті немайнові права;

2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;

3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України).

Стаття 1261 ЦК України вказує, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля, яка знаходиться в межах території України є об`єктом права власності українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України).

Відповідно до п. б ч. 1 ст. 12 ЗК України - до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян, відповідно до ч. 3 ст. 116 ЗК України, провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (п. а); одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частинами 1 і 6 ст. 118 ЗК України (в редакції чинній на момент безоплатної приватизації (січень 2005 року) було визначено, що громадянин зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органу місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки (ч. 2 ст. 118 ЗК України).

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції Закону, яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення) сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення) районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

З аналізу наведених вище норм слідує, що однією з підстав для оформлення правовстановлюючого документу на земельну ділянку - є рішення відповідного органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до частини першої статті 125, частини першої статті 126 ЗК України (у редакції чинній на момент видання державного акту ОСОБА_3 ) - право власності на земельну ділянку виникало з моменту отримання державного акта та його державної реєстрації.

Суд вважає, що зазначені вище норми встановлювали нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, у зв`язку з чим, вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт видано, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема, ст.ст. 116,118 ЗК України.

Така ж позиція викладена в постановах ВСУ від 18 вересня 2013 року (справа № 6-12цс13), від 23 жовтня 2013 року (справа № 6-93цс13), від 25 червня 2014 року (справа № 6-67цс14).

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як зазначено у ч. 1 ст. 155 ЗК України, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду нема правових підстав для задоволення позову.

У постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року (справа № 6-78цс13, справа № 694ц13) зазначено, що суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, законодавством передбачено, що акт органу місцевого самоврядування може визнаватися недійсним лише у випадку, коли він порушує права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою (ст. 155 ЗК України), а визнаватися незаконним та скасовуватися правовий акт органу влади чи місцевого самоврядування може лише за позовом власника майна у випадку невідповідності закону чи порушення прав власника (ст. 393 ЦК України).

Одночасно з цим, за змістом ст. 152 ЗК України, визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документа зазначеною нормою не передбачено.

З набранням чинності Законом України № 1952-IV від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється органами державної реєстрації прав, утвореними Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Статтею 2 Закону визначено, що нерухоме майно - це земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Таким чином, з наведеного вище можна зробити висновок, що відповідачка ОСОБА_2 отримавши право власності на земельну ділянку та виконавши всі необхідні вимоги закону при отриманні земельної ділянки у власність явно сподівався і розраховувала, що матиме право вільно безперешкодно та на законних підставах користуватись своєю власною землею.

Суд встановив, що виконкомом Новоградківської сільради Вих. № 115 від 22.02.2002 р. позивачці була надана згода на відкриття торгівельної точки по АДРЕСА_5 та 25.02.2002 р . Новоградківська сільрада Овідіопольського району Одеської області надала їй згоду на вибір земельної ділянки, розташованій по АДРЕСА_5 для відкриття торгової точки (т. 1 а.с. 15,16).

В подальшому, своїм рішенням № 125 від 27.03.2012 р., Новоградківська сільрада надала позиваці згоду на відкриття торгової точки по продажу продовольчих і непродовольчих товарів за вказаною адресою (т. 1 а.с. 14).

Комісією по вибору земельних ділянок на території Овідіопольського району був складений акт вибору земельної ділянки під розміщення торговельного павільйону приватного підприємця ОСОБА_1 в АДРЕСА_5 , загальною площею 28 кв. м та погоджений проект торгового павільйону (мала архітектурна форма) (т. 1 а.с. 17).

Відповідно до висновку Овідіопольського відділу земельних ресурсів від 21.02.2002 року № 270 було попередньо погоджено вибір земельної ділянки загальною площею 0,0028 га із земель, які знаходяться в постійному користуванні ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , для приватного підприємця ОСОБА_1 під розміщення торгівельного павільйону на території Новоградківської сільської ради (т. 1 а.с. 18).

21.03.2002 р., Центральна регіональна інспекція Державного управління екології та природних ресурсів в Одеській області згідно відповідного акту здійснила обстеження земельної ділянки під розташування торгівельного павільйону приватного підприємця ОСОБА_5 у АДРЕСА_5 та попередньо погодила вибір земельної ділянки загальною площею 0,0028 га (т. 1 а.с. 19,20).

Висновком Овідіопольської районної СЕС № 13 від 29.03.2002 р. узгоджено будівництво торгового павільйону та 13.06.2002 р. Овідіопольським РБТІ виготовлений технічний паспорт торгового павільйону, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 власником якого є ОСОБА_1 та згідно акту державної технічної комісії від 22.07.2002 р. вказаний торгівельний павільйон площею 18,6 кв.м був прийнятий в експлуатацію як закінчений будівництвом (т. 1 а.с. 21-37).

Так, рішенням № 58-V від 28.10.2010 р. виконкомом Новоградківської сільради, Овідіопольського району, Одеської області надано дозвіл ПП ОСОБА_6 на розширення торгівельної площі, а саме добудову підсобного приміщення до торгівельного павільйону площею 18,6 кв.м. по АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 38).

Однак, у зв`язку з відмовою Новоградківської с/р у видачі свідоцтва про право власності на вказаний павільйон, позивачка ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області, рішенням якого від 26.09.2014 р., яке набрало законної сили 07.10.2014 р. було визнано за нею право власності на торговий павільйон загальною площею 18,6 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 та відповідно до витягу від 21.10.2014 року № 28354281 зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 39,40).

Позивачка вказує, що торговий павільйон загальною площею 18,6 м2, який розташований за адресою: АДРЕСА_5 фактично знаходиться на земельній ділянці 0,02 га, яка перебуває в її користуванні з 2002 р.

Також, позивачка стверджує, що після надання їй згоди на розміщення торгового павільйону на вищевказаній земельній ділянці яка знаходилась в користуванні ОСОБА_3 , останній 20.10.2002 р. приватизував дві земельні ділянки, а саме : земельну ділянку площею 0,25 га в межах згідно з планом для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), розташовану на території АДРЕСА_3 с АДРЕСА_1 та на підставі рішенням виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року № 2 отримав державний акт серії II-ОД № 068904 на право приватної власності на землю від 20.10.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 125 та земельну ділянку площею 0,154 га в межах згідно з планом для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Новоградківської с АДРЕСА_1 та на підставі рішенням виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року № 3 отримав державний акт серії II-ОД № 068992 на право приватної власності на землю від 20.10.2002 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 126, на підставі якого до Державного земельного кадастру про земельну ділянку були внесені відомості про земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0362 площею 0,1538 га за адресою: АДРЕСА_1 належну ОСОБА_7 на праві приватної власності, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру № НВ-015 від 31.07.2015 року (а.с. 41,42,99,100).

Згідно з листом Новоградківської с/р № 300 від 01.10.2018 р. - вищевказані рішення №№ 2,3 від 20.10.1997 р. знаходяться в архіві Овідіопольської РДА (т. 1 а.с. 55).

Однак, згідно архівної довідки Овідіопольської РДА від 09.10.2018 р. вищевказаних рішень виконкому Новоградківської с/р №№ 2,3 від 20.10.1997 р. в архіві немає, а також в рішеннях вказаної сільради за 1997-2002 р.р. немає відомостей про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Однак, вказана земельна ділянка не є предметом спору (т. 1 а.с. 56,57).

Таким чином, на думку суду, неналежний документообіг в Новоградківський сільський раді Овідіопольського району та в архивному відділ Овідіопольський РДА - не може бути підставою для позбавлення відповідачки ОСОБА_2 законного права власності.

Так, рішенням виконкому Новоградківської с/р № 17 від 20.03.1997 р. - ОСОБА_3 під № 470, в числі інших громадян - мешканців с. Новоградківка, було передано у приватну власність раніше виділену земельну ділянку загальною площею 0,40 га, що підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , яка працювала землевпорядником при Овідіопольській РДА в період з 1996 по 2014 р.р. та була куратором з земельних питань по с. Новоградківка (т. 1 а.с. 105-108).

Таким чином, у приватну власність ОСОБА_3 відповідно до вказаних виконкому Новоградківської с/р № 2 та № 3 від 20.10.1997 року та державних актів II-ОД № 068904 та II-ОД № 068992 були передані дві земельні ділянки загальною площею 0,404 гектарів за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 44-47).

Суд встановив і це не заперечувалось представниками сторін, що на земельній ділянці, площею 0,154 га на час приватизації землі ОСОБА_3 знаходився і знаходиться до сьогодні торговий павільйон за адресою : АДРЕСА_5 , якій належить їй на праві власності.

Представниця позивачки стверджує, що нібито домовилась з ОСОБА_3 щодо продажу їй частини земельної ділянки площею 0,020 га, у зв`язку з чим, ОСОБА_3 замовив проектну документацію на поділ земельної ділянки 0,1538 га на дві окремі ділянки : земельна ділянка площею 0, 1338 га та площею 0,0200 га, яку вона начебто повинна була придбати у нього згідно їхньої домовленості, не надаючи при цьому суду будь-яких належних та допустимих документальних доказів зазначених тверджень, а тому суд відноситься до таких тверджень критично і до уваги їх не приймає як безпідставні і необґрунтовані.

Рішенням № 1 від 16.12.2015 року виконкому Новоградківської сільради, на підставі заяви ОСОБА_3 було присвоєні адреси земельним ділянкам внаслідок їхнього поділу : земельна ділянка площею 0, 1338 га с. АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0200 га с. АДРЕСА_5 , для обслуговування торгового павільйону (колишня адреса АДРЕСА_1 ) (т. 1 а.с. 43).

Дані погосподарської книги Новоградківської с/р по особовому рахунку ОСОБА_3 № НОМЕР_2 наведені у довідці вказаної сільради (т. 1 а.с. 88-89).

Показання свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було підтверджується, що ділянка ОСОБА_3 була огороджена проволокою, а за нею були хущі та смітник.

З наданого представницею позивачки проекту торгового павільйону, на схему прив`язки, оглянутих в судових засіданнях, чітко вбачається, що торговий павільйон знаходиться на огороді ОСОБА_3 , а за ним дійсно знаходяться хащі які з`явилися в охоронюваній зоні кутової поворотної електричної опори, і йому дійсно було необхідно прибрати для того щоб був вхід до його торгового павіль`ону (т. 1 а.с. 24-37).

На підставі розпорядження № 13 від 12.02.2016 р. Новоградківська сільська Ради перейменувала вул . Леніна, на вулицю АДРЕСА_1 з відповідними номерами господарств, а вулицю АДРЕСА_6 - на АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 54).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12.04.2016 р., і після якого відкрилась спадщина на все його майно, в тому числі і на спірну земельну ділянку площею 0,1538 га, яка належала померлому на підставі державного акту № II-ОД № 068992 від 20.10.2002 р., кадастровий номер :02:002:0362 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами спадкової справи № 259/2016 р. заведеної після смерті ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 127-189).

Спадщину прийняла дружина померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка серед іншого нерухомого майна, отримала на своє ім`я оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.10.2016 р. (реєстр. № 1-1031) на вищевказану земельну ділянку, яку в подальшому, за оспорюваним нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 22.05.2017 р. (реєстр. № 1-475) продала - відповідачці ОСОБА_2 , яка зареєструвала своє право власності на спірну землю, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речлвих прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 135275604 від 22.08.2018 р. (т. 1 а.с. 189,228-244).

Отже, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за адресою, АДРЕСА_1 площею 0,1538 га - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:002:0362, право власності на яку вона набула згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.05.2017 року №1-475 посвідченого державним нотаріусом Овідіопольської ноторіальної контори Одеськой області Кураловою Т.Д., який зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто у законний спосіб.

Як було вказано вище, раніше спірна земельна ділянка, площею 0,154 га належала ОСОБА_4 (бабусі відповідачки) на підставі свідоцтва про спадщину виданого ОСОБА_19 державним нотаріусом Овідіопольської ноторіальної контори Одеськой області від 26.10.2016 року зареєстрованим за №1- 1031 , яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_20 (дідуся відповідачки), якому вона належала на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІІ-ОД №068992 від 20.10.2002 року зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності землі за №126, який в свою чергу, був виданий на підставі оспорюваного рішення виконкому Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року за № 3.

При чому, з огляду на вищевказані докази, суд дійшов висновку, що спадкодавець ОСОБА_3 був законним користувачем вказаної земельної ділянки з 01.01.1982 року (запис в погосподарський книзі), що підтверджується довідкою виданою Новоградківською сільською радою від 21.01.2019 року за № 55, що підтвердили свідки ОСОБА_14 та син спадкодавця та батько відповідачки ОСОБА_15 , чиї покази суд приймає до уваги, незважаючи на його родинні стосунки з відповідачкою, адже його показання повністю збігаються та підтверджуються матеріалами справи, наведеними вище.

Отже, стосовно визнання незаконним та скасування рішення виконкому Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20.10.1997 року за №3, суд звертає увагу на постанову Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у п. 8 якого зазначається, що при вирішені в судовому порядку питання про недійсність документів виданих на підставі рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. №7-рп/2009, у п. 4 якого визначено, що органи місцевого самоврядування приймають, як нормативні акти, так і не нормативні акти.

Ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернення до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Пункт 5 вищенаведеного рішення вказує, що ненормативні акти одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому - вони не можуть бути скасовані.

Таким чином, суд вважає, що рішення органів місцевого самоврядування, щодо виділення земельних ділянок, є актом індивідуальної дії й не можуть бути скасовані, оскільки вони вичерпали свою юридичну дію після їх прийняття і це суперечило б правовим аспектам запоруки права власності, як це було наведено вище у рішеннях ЄСПЛ.

Стосовно визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №068992, виданий 20 жовтня 2002 року ОСОБА_3 , суд вважає, що що неможливо позбавити права на земельну ділянку у випадку скасування рішення органу, на підставі якого було видано державний акт чи свідоцтво на право власності з огляду на приписи ст.ст. 140,141 ЗК України, якими чітко визначені підстави для припинення права власності. Дана позиція визначена п. 8 ППВСУ від 16.04.2009 року, та судовою практикою, а саме Постановою ВСУ від 12.09.2012 р. у справі №6-71ц12, постановою ВСУ від 12.09.2012 р. у справі №6-83цс13, постановою ВСУ від 12.09.2012 р. у справі №6-93цс13.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину виданого державним нотаріусом Овідіопольської нотаріальної контори Одеськой області Кураловою Т.Д. від 26.10.2016 року зареєстрованим за №1-1031 , яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 і виданого на ім`я його дружини ОСОБА_21 , стосовно визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації на оспорювану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд наголошує, що право на землю є непорушним, й будь яке втручання в ці права є протиправними, а тому суд вважає, що ОСОБА_2 отримавши у встановленому Законом порядку має законне право вільно безперешкодно та на законних підставах користуватись нею.

За таких обставин, на думку суду, є неприпустимим позбавлення відповідачки ОСОБА_2 її законного права власності на земельну ділянку, лише з тієї підстави, що в архівах відсутнє рішення, на підставі якого спадкодавець ОСОБА_3 отримав державні акти на право власності на землю з огляду на вимоги ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, беручи до уваги те, що відповідачка не може відповідати за можливі помилки органу місцевого самоврядування при прийнятті ними рішень, а відтак людину не може бути позбавлено конституційного права, оскільки вона добросовісно, відкрито та на законних підставах набув права власності на земельні ділянки.

Також, суд вважає безпідставними вимоги позивачки про визнання за нею право на користування земельною ділянкою площею 0,020 га в АДРЕСА_3 , із земель, що знаходяться в комунальній власності Новоградківської територіальної громади ради для обслуговування належного їй торгового павільйону з посиланням на договори оренди спірної землі, укладені між нею та померлим ОСОБА_3 від 02.09.2014 р., строком на 2 роки, тобто до 02.09.2016 р., адже вказаний договір вже вичерпав свою дію, і не дає права позивачці вимагати визнання за нею права користування спірною землею з огляду за строковість договору оренди (т. 2 а.с. 41).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено суду жодними належними і допустимими доказами своїх позовних вимог як щодо визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту, свідоцтва про право на спадщину, недійсним договору купівлі-продажу землі та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну землю, так і визнання за нею права користування землею без згоди на те законної власниці землі ОСОБА_2 , яка через свого представника категорично заперечувала проти задоволення позовних вимог з приводу позбавлення її законного права власності на землю і яка захищає своє законне право власника в порядку, закріпленого наведеними вище нормами Законів України, зокрема, ст.ст. 317,319,321,328,383,386,391 ЦК України, Загальною декларацією прав людини (Генеральна Асамблея ООН 10.12.1948 р.), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, зокрема ст. 13 щодо Права на ефективний засіб юридичного захисту та ст. 1 Першого протоколу до конвенції, відповідно до якої - кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права і відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права, численними рішеннями Європейського Суду з прав людини щодо захисту права власності, ст. 41 Конституції України, Постановою Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від сторонньої для неї особи позивачки ОСОБА_1 .

На думку суду представник відповідачки, в порядку ст.ст. 391, 396 ЦК України, довів суду, що ОСОБА_2 є власницею, яка на законній підставі набула та володіє своїм майном та має речове право з підстави, передбаченої законом, і що позивачка намагається у незаконний спосіб позбавити відповідачку її права власності, тобто порушується її законне право власності та законного володіння, розпорядження та користування своєю власною землею.

Суд встановив, що будь-які права, свободи та інтереси позивачки в даному випадку не порушені з підстав, описаних вище.

У зв`язку з викладеним вище та за таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю саме через безпідставність і необґрунтованість позовних вимог, а не через пропуск позивачкою строків позовної давності щодо вимог про визнання незаконним та скасування рішення виконкому Новоградківської сільської Ради народних депутатів від 20.10.1997 року № 3, яким ОСОБА_3 безоплатно було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,154 га, розташовану на території Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області в АДРЕСА_1 та призначену для ведення особистого селянського господарства, про що просив представник відповідачки.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,56,76-83,89,95,133,141,158,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 12,40,81,83,92,116,118,125,126,140,141,152,155,158 ЗК України, ст.ст. 16,21,316-319,321,325,327,328,334,346,368,373,393,655-658,1216-1223,1226,1258,1261,1268-1270,1273,1280,1282, ЦК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Конституцією України, Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», рішеннями ЄСПЛ, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Новоградківської сільської ради Овідіопольського району Одеської області про визнання недійсними : рішення органу місцевого самоврядування, державного акту на право приватної власності на землю, свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування державної реєстрації Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно та визнання права користування земельною ділянкою - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 28.11.2019 р.

Суддя Гандзій Д.М.