Провадження № 22-ц/801/2260/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Стадника І.М. (судді-доповідача),

суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чорного Андрія Васильовича

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року, ухвалене суддею Романюк Л.Ф., повний текст якого складено 10 вересня 2019 року

в справі №127/21317/18

за позовом ОСОБА_2 (позивач)

до ОСОБА_1 (відповідач)

про визначення часток у праві власності та встановлення порядку користування квартирою, -

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до міського суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення часток у праві власності та встановлення порядку користування квартирою, в обґрунтування якого посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 29.01.2003 року. Право власності зареєстровано в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 31 січня 2003 року. В спірній квартирі зареєстровані та проживають сторони по справі, а також ОСОБА_3 - син колишньої дружини від першого шлюбу та спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_1 .

Квартира трикімнатна, загальною площею 62,0 кв. метри, житловою площею 37,9 кв. м та складається з окремих ізольованих жилих кімнат площею 17,0 кв. м, 11,5 кв. м, 9.4 кв. м та підсобних приміщень: кухні площею 9,1 кв. м, ванни площею 2,7 кв. м, вбиральні площею 1,2 кв. м, коридорів площею 7,4 кв. м і 3,7 кв. м.

Після розірвання шлюбу в 2016 році між ними встановився відповідний порядок користування квартирою: ОСОБА_1 з спільним сином займає кімнати площею 11, кв. м та 9,4 кв. м, а він став проживати в окремій кімнаті площею 17,0 кв. м, підсобні приміщення знаходяться в спільному загальному користуванні. Оскільки на квартиру відкритий один особовий рахунок, органами, які надають відповідні послуги, нараховується єдина плата за надані послуги на всю квартиру на його ім`я, тому ОСОБА_2 вимушений один повністю оплачувати всі послуги.

За таких обставин просив визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частці за ним та ОСОБА_1 Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділити йому в користування житлову кімнату площею 17,0 кв. м, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житлові кімнати площею 11.5 кв. м і 9,4 кв. м.

ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру частки в спільно нажитому у шлюбі майні, проте в подальшому відмовилась від позову і ця відмова прийнята судом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року позов задоволено. Визначено частки у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 по Ѕ частці за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_2 в користування житлову кімнату, площею 17,0 кв. метри. Відповідачці ОСОБА_1 , яка проживає з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житлові кімнати, площею 11,5 кв. метри та 9,4 кв. метри.

Підсобні приміщення: кухню, площею 9,1 кв. м, вбиральню, площею 1,2 кв. м, ванну, площею 2,7 кв. м, коридор, площею 7,4 кв. м, коридор, площею 3,7 кв. м - залишено в загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 1409,60 грн.

Не погодившись із рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Чорного А.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що спірна квартира хоча і придбана подружжям у період шлюбу, проте за кошти, отримані її батьками від продажу їх квартири. На думку апелянта, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався в інтересах сім`ї, а тому вважає, що рішення ґрунтується на припущеннях.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Чорний А.В. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , повідомлений в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явився, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували в шлюбі з 11.10.2002, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.09.2016 було розірвано (а.с. 14).

В період шлюбу подружжям була придбана квартира АДРЕСА_1 , титульним власником якої зазначено ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу квартири від 29.01.2003. Право власності зареєстровано в КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 31 січня 2003 року (а.с. 10).

В спірній квартирі зареєстровані та проживають крім сторін по справі також ОСОБА_3 - син ОСОБА_1 від першого шлюбу та спільний син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією особового рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 11).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27.06.2017 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно з 08.11.2016 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 95-97).

Відповідно до копії договору купівлі - продажу від 28.12.2002 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали, а ОСОБА_7 придбав квартиру під АДРЕСА_2 , продаж вчинено за 89203 грн. (а.с. 154-155).

За загальним правилом статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована - один із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі у судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її оспорює.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено у статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка придбана за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Встановивши, що спірна квартира придбана під час шлюбу сторін, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вказане майно підлягає поділу між сторонами у рівних частках.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірну квартиру придбано за кошти її батьків, отриманих від продажу власної квартири є безпідставними й не підтверджують того, що така квартира є її особистою власністю, а не спільним майном подружжя, тому що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, проте ОСОБА_1 ці обставини не довела.

Так, згідно з договором купівлі-продажу квартири від 29 січня 2003 року ОСОБА_2 спірну квартиру за 34000 грн (а.с. 10).

Згідно з договором купівлі-продажу від 28 грудня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відчужили належну їм на праві власності квартиру за 89203 грн.

Разом із тим, відповідач не надала належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про те, що самі ці кошти були сплачені у рахунок вартості спірної квартири, придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 29 січня 2003 року, отримані її батьками від продажу квартири 28 грудня 2002 року, і що ці кошти давались ОСОБА_1 особисто, а не подружжю, а тому не спростувала презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Сама по собі наявність у батьків апелянта коштів, отриманих від продажу квартири, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірна квартира була придбана саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

Крім того, батьки відповідача не заявляли самостійних вимог до позивача ОСОБА_2 та не просили визнати право власності на спірну квартиру в разі повної оплати ними її вартості.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, Суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чорного Андрія Васильовича залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: І.М. Стадник
Судді:Ю.Б. Войтко
І.В. Міхасішин