Дата документу 04.01.2019 Справа № 330/117/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 330/117/18Головуючий у 1-й інстанції Куценко О.О. Повний текст рішення складено 22.10.2018 року
Пр. № 22-ц/807/555/19Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_6 про визнання дійсним договору дарування грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.3-5), в якому просив визнати дійсним договір дарування коштів від 19.07.2015 року, укладений у простій письмовій формі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 18 липня 2015 року ОСОБА_2 (позивач) приїхав з м. Києва до своїх батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (відповідачі) в смт. Кирилівка. По приїзду він повідомив батьків, що збирається купувати у м. Києві двокімнатну квартиру. Оформлення договору купівлі-продажу було призначено на 21 липня 2015 року. 19 липня 2015 року батьки подарували йому грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, що в еквіваленті становили 434600,00 грн. Оскільки, дата дарування випала на неробочий день (неділя), то нотаріально оформити договір дарування не змогли та склали його у простій письмовій формі. У понеділок 20 липня 2015 року ОСОБА_4 стало зле, підвищився тиск, боліло в області серця, була викликана швидка допомога. Відтак відповідачі не змогли оформити договір у нотаріальній формі з причин, що не залежали від їх волі. Оскільки нотаріальному посвідченню договору завадили ряд об`єктивних факторів, які не залежали від волі відповідачів, просив визнати дійсним вищезазначений договір.

Ухвалою суду першої інстанції провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито (а.с. 15).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с.55) до участі у цій справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року (а.с. 100-102) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 106-108) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 113).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 09 листопада 2018 року (а.с. 116), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.81).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву у встановлений апеляційним судом строк на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що всі учасники цієї справи із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволенні його позову у цій справі, керувався ст.ст. 5, 12 -13, 81, 263, 265,2 74, 277, 279, 282- 283 ЦПК України та виходив із необґрунтованості позовних вимог позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач ОСОБА_2 21 квітня 2012 року зареєстрував шлюб з ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище Голімбієвська) (а.с.40).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 21 липня 2015 року на імя ОСОБА_6 придбано за 256000,00 грн. двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.41-43).

Згідно із заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року позов ОСОБА_2 було задоволено та розірвано його шлюб з ОСОБА_6 (а.с.44).

З дослідженої судом ксерокопії договору дарування від 19 липня 2015 року складеного в простій письмовій формі (а.с.8), вбачається, що відповідачі подарували позивачу грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, що в еквіваленті становили 434600,00 грн. для купівлі двокімнатної квартири №52 у м. Києві по вул. Тешебаєва,1 (а.с.8).

Ст. 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безплатно майно ( дарунок) у власність.

Ч. 1 ст. 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші або цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

(Розрахунок: неоподатковуваний мінімум доходів громадян 17,00 грн. * 50 = 850,00 грн.).

Таким чином, договір дарування грошових коштів від 19 липня 2015 року, зважаючи, що сума валютних цінностей перевищувала п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, підлягав нотаріальному посвідченню.

До вказаного договору застосовується загальне правило, встановлене ст. 220 ч. 1 ЦК України: у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Проте, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Проте, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем у цій справі не надано належних та достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог, а саме, що відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення та була втрачена така можливість.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що заявлені вимоги позивача у цій справі є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

В силу вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку у їх сукупності з додержанням вимог ст. 89 ЦПК України, та зокрема доказу у вигляді довідки Азовської лікарської амбулаторії від 22.07.2015 року № 353 про те, що відповідач 2 - ОСОБА_4 перебував на амбулаторному лікуванні з 20.07.2015 року по 22.07.2015 року (а.с. 20).

Хоча, договір дарування грошових коштів між сторонами у цій справі позивачем та його батьками начеб - то укладався сторонами ще до лікування батька, а саме: 19.07.2015 року (ксерокопія а.с. 8).

Крім того, є «послуга про виклик нотаріуса до дому» особи з метою посвідчення нотаріальної угоди, якщо остання за станом свого здоровя не може зявитись до нотаріуса особисто. Чи можна було звернутись до нотаріуса у подальшому після того, як батько вилікувався. Однак, цього не відбулось не тому, що батьки ухилялись від нотаріального посвідчення договору дарування коштів синові у подальшому. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Оскільки, як правильно було встановлено судом першої інстанції, договір дарування є не одностороннім договором, угоди дарування коштів між сторонами у цій справі 19.07.2015 року не відбулось, посвідчувати нотаріусу було нічого.

Так, отримання коштів ОСОБА_2 у будь-який сумі від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мало бути підтверджено відповідною розпискою ОСОБА_2 про їх отримання, однак, остання у матеріалах цієї справи відсутня.

Оскільки, в силу вимог ст. 722 ч. 1 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Таким чином, договір дарування між сторонами у цій справі міг бути укладеним лише з моменту передання грошей у розмірі 20000,00 доларів США, що в еквіваленті становили 434600,00 грн. дарувальниками ОСОБА_5 та ОСОБА_4 і прийняття останніх обдарованим ОСОБА_2

За своїм змістом «ксерокопія договору дарування сторін від 19.07.2015 року» (а.8) не містить вказівки про те, що ОСОБА_2 отримав (прийняв) у дар у цей день від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 кошти у будь-якій сумі, він лише містить інформацію про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дарують своєму синові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, що в еквіваленті становили 434600,00 грн. для купівлі двохкімнатної квартири номер 52 у місті Києві по вул. Тешебаєва,1.

При цьому, ксерокопія договору дарування сторін у цій справі (а.с.8) не містить вказівки про те, даруються кошти дарителями саме 19.07.2015 року чи у майбутньому і коли вони були передані чи будуть передані у подальшому одаряємому сину.

Договір купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року (копія а.с. 41) за своїм змістом не містить інформації про те, що квартира №52 у м. Києві по вул. Тешебаєва,1 вартістю 256000,00 грн. була придбана за будь-які кошти, що є особистою власністю ОСОБА_2 А тому, сам по собі факт укладення вказаного договору на імя ОСОБА_6 (третьої особи у цій справі) 21.07.2015 року не є доказом, який свідчить про виконання ОСОБА_2 іншого договору - договору дарування від 19.07.2015 року із батьками відповідачами у цій справі, який позивач просив визнати дійсним у цій справі.

П. 7 договору купівлі-продажу вищезазначеної квартири від 21.07.2015 року (копія а.с. 41) містить вказівку про те, що придбання квартири за цим договором вчиняється за письмовою згодою покупця ОСОБА_2 (позивача у цій справі), викладеної у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_7, приватним нотаріусом Киїївського нотаріального округу, р. № 617, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

Копія вищевказаної заяви ОСОБА_2 до матеріалів цієї справи суду не надавалась. Але, вбачається, що ОСОБА_2 (позивач у цій справі) дав згоду нотаріусу на виклад змісту договору купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року (копія а.с. 41) саме у вищезазначеній редакції.

Докази того, що вищезазначений договір купівлі-продажу квартири від 21.07.2015 року (копія а.с. 41) був визнаний недійсним у матеріалах цієї справи відсутні та учасниками цієї справи не надані.

Тому, суд має виходити із презумпції правомірності вказаного правочину (ст. 204 ЦК України).

Крім того, якщо ОСОБА_2 було відомо про вартість квартири у сумі 256000,00 грн., що придбавалася 21.07.2015 року на імя ОСОБА_6 (третьої особи у цій справі) з його згоди, то незрозумілим є, чому за ксерокопією договору дарування батьки дарували синові для придбання саме цієї квартири 19.07.2015 року 434600,00 грн.

При вищевикладених обставинах, сторони у цій справі не надали суду першої інстанції належних доказів того, що взагалі був укладений вищезазначений договір дарування від 19.07.2015 року сторін у цій справі та що він був виконаний сторонами у повному обсязі, а саме: що 19.07.2015 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4, як дарителі, взагалі мали в натурі на праві власності кошти в сумі 20000,00 доларів США, що в еквіваленті складає 434600,00 грн., та могли передати і передали останні у дар своєму синові, а позивач ОСОБА_2 (син) прийняв останні у дар для купівлі двокімнатної квартири номер 52 у м. Києві по вул. Тешебаєва,1, набув на них право власності та використав останні для придбання вищевказаної квартири.

В силу вимог ст. 78 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування (у даному випадку письмовий доказ (виписка банку тощо) наявності в натурі у дарителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, станом на 19.07.2015 року на праві власності коштів у сумі 20000,00 доларів США, що в еквіваленті складає 434600,00 грн., відповідна письмова розписка одаряємого про прийняття в дар (отримання) коштів від дарителів у вказаній сумі 19.07.2015 року тощо), не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, та зокрема заявою відповідачів у суді першої інстанції про визнання позову у цій справі.

Оскільки, визнання відповідачами позову у цій справі у суді першої інстанції порушує права третьої особи у цій справі колишньої дружини позивача ОСОБА_2 ОСОБА_6

А тому, у прийнятті останньої було правильно відмовлено судом першої інстанції у цій справі на підставі ст. 206 ч. 4 ЦПК України ухвалою від 28 лютого 2018 року (а.с.22).

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем не надано належних та достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог, а саме, що відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення та була втрачена така можливість.

Хоча, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування сторін у цій справі та зокрема позивача ОСОБА_2, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема позивачем та представником останнього апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обовязковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

Відсутність розгорнутої мотивації судом першої інстанції відмови у прийнятті до уваги доказів позивача у цій справі та помилкові посилання суду першої інстанції у цій справі, як на додаткову підставу для відмови у задоволенні позову позивача у цій справі на п. 13 ППВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті, а тому не можуть бути підставою для скасування останнього у цій справі апеляційним судом за результатами розгляду апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

Описки в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції у цій справі також не можуть бути підставою для скасування останнього апеляційним судом, а можуть бути виправлені у подальшому судом першої інстанції за власною ініціативою чи за заявою учасників цієї справи в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Встановлено, що оскаржуємим рішенням суд першої інстанції не вирішував у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, повязаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, а тому останнє також в апеляційному порядку не переглядалось. Однак, воно може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за власною ініціативою або за заявою осіб, які беруть участь у справі, в порядку, передбаченому ст. 270 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Крім того, встановлено, що позивачем в особі його представника при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі був сплачений судовий збір у розмірі 1065,00 грн. (а.с.105).

Проте, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого ним при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 17 жовтня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 04.01.2019 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_8ОСОБА_9