РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/8218/19

пр. № 2/759/4653/19

17 жовтня 2019 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судових засідань Шапаренка О.С., розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», за змістом якого просить суд визнати бездіяльність Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації щодо не здійснення виключення з числа службових квартир квартиру АДРЕСА_1 протиправною та зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію повторно розглянути питання про виключення з числа службових квартир квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач зазначає, що на початку 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням виключити квартиру АДРЕСА_2 з числа службових, однак отримала відмову з підстави неповноти звернення.

Квартира АДРЕСА_2 була надана померлій матері позивача - ОСОБА_2 , яка працювала до своєї смерті в КПУЖГ Святошинського району м. Києва з 12.03.1982 року та по 07.12.1989 року на посаді двірника. Сім`я позивача вселилась у зазначену вище квартиру 24.08.1984 року на підставі ордеру на право зайняття службового жилого приміщення, виданого виконкомом Святошинської райради м. Києва, де сім`я позивача проживає станом на сьогодні. У квартирі зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Позивач вважає, що її матір, яка отримала зазначену квартиру підтвердила право на отримання житла в постійне користування своєю працею, відмова відповідача щодо виключення квартир з числа службових порушують права позивача. Процедура виключення житлового приміщення з числа службових передбачає необхідність звернення розпорядника службового житла до відповідної районної, міської, районної в місті ради народних депутатів з поданням.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Марко Я.Р. від 29.05.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження.

27.06.2019 року на адресу суду надійшов відзив від представника відповідача, з якого вбачається, що останній заперечує проти задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Як зазначає позивач, на початку 2016 року вона звернулась до держадміністрації з проханням виключити з числа службових квартиру АДРЕСА_1 , але отримала відмову з підстав неповноти звернення. У вересні 2018 року позивач повторно звернулась до держадміністрації з проханням виключити квартиру з числа службових, але отримала 24.09.2018 року відмову. Однак, дані твердження не відповідають дійсності. Оскільки КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» 24.09.2018 року за № 107/56/Д-655-998 у 2016 році звернулось з клопотанням до держадміністрації про виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових. Клопотання було розглянуто і на засіданні громадської ради з житлових питань держадміністрації 07.04.2016 року, протокол № 7, у виключенні квартири АДРЕСА_2 було відмовлено у зв`язку з поданням неповного пакету документів, про що повідомлено позивача у відповідь на її заяву 03.09.2018 року. Із даною заявою позивач зверталась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», а не до відповідача. Таким чином, Святошинська районна в м. Києва державна адміністрація не відмовляла позивачу у виключенні квартири з числа службових, оскільки позивач до держадміністрації особисто не зверталась. Підприємство повторно до держадміністрації з повним пакетом документів не зверталось, а виключення житлового приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства. Рішення щодо відмови у виключенні житла з числа службових позивачем не оскаржувалось, а тому підтверджується його правомірність. Крім того, представник звертає увагу, що відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Україні вбачається, що жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Враховуючи викладене вище, держадміністрацією не порушено права позивача, зокрема на житло, оскільки ніхто не позбавляє її можливості проживати у спірному приміщенні та користуватися ним, не ставиться також питання про її виселення із спірної квартири.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

03.09.2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. Комунальне підприємство зазначило, що вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та необґрунтованим, крім того позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог, а також не зазначено правових підстав для їх задоволення. Спірна квартира надавалась ОСОБА_2 на період її роботи двірником - наглядачем будинку, на родину з 2-х осіб (вона та дочка 1978 року народження). На підставі даного розпорядження був виданий спеціальний ордер на однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 працювала з 12.03.1982 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 двірником у ЖЕК-1105, однак у січні 1995 року ОСОБА_2 померла. Виключення житла з числа службового провадиться за клопотанням підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті ради народних депутатів. На підставі поданих документів комунальне підприємство подало клопотання до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових. За результатами розгляду, у задоволенні вищевказаного клопотання було відмовлено. Наразі права позивача ніким не порушено, оскільки її ніхто не позбавляє права користування зазначеною вище квартирою.

У судове засідання 17.10.2019 року сторони не з`явились. Від учасників справи надійшли заяви про проведення судового засідання без їх участі. Позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 була надана померлій матері ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка працювала двірником в КПУЖГ Святошинського району м. Києва з 12.03.1982 року по 07.12.1989 року. На підтвердження даної обставин, 24.08.1984 року видано ордер № 1952 про право зайняття службового приміщення, відповідно до рішення виконкому Ленінградської райради від 13.08.84 року (а.с. 10).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_2 мати позивача, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.18).

03.09.2018 року ОСОБА_1 звернулась до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» з заявою повторно про виключення квартири АДРЕСА_2 з числа службових (а.с. 12). У відповідь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» зазначило, що на підставі поданих у 2016 році документів, комунальне підприємство підготувало клопотання від 01.04.2018 року № 107/56-655 на ім"я голови Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням виключити квартиру АДРЕСА_2 з числа службових, в якій проживає ОСОБА_1 разом з родиною, відповідно до пункту 6 «Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року, № 37. За результатами розгляду у задоволенні вищевказаного клопотання рішенням громадської комісії з житлових питань Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, оформленого протоколом № 7 від 07.04.2016 року, було відмовлено у зв`язку з поданням неповного пакету документів (а.с. 15, 53).

Відповідно до довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с. 19).

Відповідно до частини 1 статті 118 Житлового кодексу УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з пунктом пунктом 6 «Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка.

Аналізуючи наведене вище вбачається, що жиле приміщення підлягає виключенню з числа службових за наявності однієї з двох умов: 1) якщо відпала потреба в такому його використанні; 2) у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Із числа жилих спірна квартира не виключена, що не оспорюється жодною із сторін. При вирішенні питання про наявність умов за яких відпадає потреба у використанні житла як службового слід погодитись із думкою представника відповідача, що законодавчо перелік підстав за яких така потреба може відпасти не визначений, відтак слід керуватись роз`ясненнями Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 02.04.2013 року, і до таких умов можна віднести: 1) скорочення посад, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло; 2) особи, які працюють на посадах, яким відповідно до переліку може бути надано службове житло, забезпечені власним житлом, що дозволяє їм належним чином виконувати свої трудові обов`язки. Жодну з наведених умов не покладено в обґрунтування правової підстави позову.

Суд критично відноситься до тверджень позивача, що підставою для виключення житла зі складу службових є відповідне клопотання підприємства, установи, організації, яка надавала службове житло, оскільки прийняття відповідного рішення віднесено до компетенції виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Подання балансоутримувачем жилого фонду до визначеного органу відповідного клопотання є лише однією з умов, і одночасно, стадією у процедурі прийняття рішення про виключення житла зі складу службових.

Суд звертає увагу, що вирішення питання про виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком виконавчого комітету відповідної ради. Таким чином, відповідачем було обрано один із видів результату розгляду клопотання про виключення квартири зі складу службових. Прийняття такого рішення відноситься до дискреційних повноважень відповідача, що передбачає визначену законодавчими положеннями свободу розсуду при виборі одного із можливих управлінських рішень.

З матеріалів справи вбачається та не оспорено учасниками судового розгляду, що рішення Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про відмову у виключенні спірного житла із числа службових жодним із суб`єктів не оскаржувалось та є чинним станом на момент розгляду даної справи.

Крім того, судом не встановлено порушення прав позивача зі сторони відповідача, оскільки Святошинською районною в місті Києві державною адміністрацією не вчинено дій, які б свідчили про обмеження її прав проживати у спірному житловому приміщенні та користуватись ним, не ставилось питання про виселення осіб, які проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Доказів протилежного суду не надано.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільно-правовий захист відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов`язку по відновленню порушеного права на порушника.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її статтею 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Таким чином, в даній справі, визначений позивачем спосіб захисту в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права та відповідати змісту порушеного права, а також характеру правовідносин, що існують між сторонами спору.

Позивач просить суд зобов`язати Святошинську районну в місті Києві державну адміністрацію повторно розглянути питання про виключення з числа службових квартир квартиру АДРЕСА_1 , проте, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з відповідною заявою.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів. Між тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з вимогою про вирішення спору, обравши спосіб, що відповідатиме змісту порушеного права та характеру правовідносин, що склались між сторонами спору.

Приймаючи до уваги вищенаведене, правові підстави для захисту права ОСОБА_1 обраним нею шляхом відсутні, відтак, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтям 77-84, 141,142, 259, 260, 264-266, 269 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва», про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Я.Р. Марко