Провадження № 2/761/3505/2019
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Мальцева Д.О.,

за участю секретаря Фецяк Р.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва, в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Оболонський районний у м. Києві військовий комісаріат, про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернулась до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту відповідач), третя особа - Оболонський районний у м. Києві військовий комісаріат (далі по тексту третя особа), відповідно до якого просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку в розмірі 3115, 64 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення у розмірі 32 289, 36 грн. та моральну шкоду у розмірі 7 500, 00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у період з03.01.2018 по 13.03.2018 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Відповідач в день звільнення позивача не провів з нею необхідних розрахунків, а саме в порушення Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток від 06.04.2016 № 270 та ст. 116, 117 КЗпП України не виплатив компенсацію за додаткову оплачувану відпустку як державному службовцю. При цьому, на день звільнення позивача, остання мала стаж державного службовця 15 років 2 місяці і два дні. Позивач зверталась до відповідача щодо проведення перерахунку виплачених сум при звільненні, разом з тим відповідач такого перерахунку не провів, компенсацію не виплатив. Крім того, у зв`язку із порушенням строків проведення розрахунків з позивачем остання просить стягнути з відповідача і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Також вважає, що протиправними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, яку остання оцінює в 7500, 00 грн. та просить стягнути з відповідача.

Представник відповідача в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що право грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки позивач отримала 01.01.2018, а тому грошову компенсацію повинна була отримати від управління культури, туризму та охорони культурної спадщини Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Від третьої особи пояснення на позовну заяву не надходили.

31.08.2018 ухвалою суду позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

26.11.2018 по справі відкрито провадження, прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи.

04.02.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та заява про залучення третьої особи Оболонського районного в м. Києві військового комісаріату.

06.03.2019 ухвалою суду до участі у справі залучено в якості третьої особи Оболонський районний в м. Києві військовий комісаріат.

21.05.2019 від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

В судове засідання позивач, представник позивача не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Через канцелярію суду позивач надала заяву, відповідно до якої справу просила розглядати за її відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином.

Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Положеннями ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ч. 1 ст. 80 ЦПК України)

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Наказу Управління культури, туризму та охорони культурної спадщини Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 27.12.2017 № 198, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади провідного спеціаліста культури з 02.01.2018.

За період роботи з 30.04.2017 по 02.01.2018 позивачу виплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки за 4 календарні дні /Довідка Голосіївської РДА в м. Києві № 100/03-6.

З 03.01.2018 ОСОБА_1 Наказом РВК № 1 від 03.01.2018 призначена на посаду провідного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів в Оболонському районному у м. Києві військовому комісаріаті в порядку переведення з Голосіївської РДА в м. Києві.

Згідно з Витягом з Наказу № 11 від 13.03.2018, позивача звільнено із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, виплачено компенсацію за 5 календарних днів щорічної основної відпустки за відпрацьований період з 03.01.2018 по 13.03.2018.

При цьому, позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку.

26.07.2018 позивач звернулась до відповідача з листом щодо проведення повного розрахунку та виплати грошової компенсації за 11 календарних днів щорічної додаткової відпустки.

Разом з тим, відповідач такого розрахунку не провів, на звернення позивача листом від 03.08.2018 № 5415 повідомив, що таку грошову компенсацію мало б провести Управління культури, туризму та охорони культурної спадщини, так як позивач набув право на додаткову відпустку саме під час звільнення з попереднього місця роботи.

Позивач з такою позицією відповідача не погодилась та звернулась за роз`ясненням з відповідним листом до Національного агентства України з питань державної служби, яке передало звернення за належністю до Міністерства соціальної політики України.

Відповідно до роз`яснень Міністерства соціальної політики України (лист від 04.08.2018 № 1105/0/102-18/284), позивачу при звільненні повинна була бути виплачена грошова компенсація за 11 календарних днів щорічної додаткової відпустки (15 років стажу державної служби).

Так, згідно ч. 7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Положеннями ч. 1 ст. 58 Закону України «Про державну службу» передбачено, що за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 8, 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу», стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством. За державними службовцями, які відповідно до статті 35 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490) набули право на отримання додаткових оплачуваних відпусток більшої тривалості, ніж передбачено статтею 58 цього Закону, така тривалість додаткових відпусток зберігається після набрання чинності цим Законом.

Механізм надання додаткових оплачуваних відпусток (далі - додаткова відпустка) державним службовцям визначений Порядком надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 270 (далі по тексту Порядок від 06.04.2016).

Відповідно до п. 2, 3 порядку від 06.04.2016, державним службовцям, які мають стаж державної служби понад п`ять років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби.

При цьому, додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток (п. 4 Порядку від 06.04.2016)

Відповідно до п. 12 Порядку від 06.04.2016, державному службовцю, який відповідно до статті 35 Закону України від 16 грудня 1993 р. № 3723-XII «Про державну службу» за стаж державної служби 13 років набув право на отримання додаткової відпустки тривалістю 11 календарних днів, додатковий день надається після наступних трьох років державної служби.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2016 позивач набула право на 11 календарних днів щорічної додаткової відпустки за 13 років стажу державної служби. При цьому, додатковий день щорічної додаткової відпустки мав бути наданий позивачу 08.01.2019, тобто після наступних трьох років державної служби.

Таким чином, станом на 08.01.2018 позивач мала право на отримання 11 календарних днів додаткової відпустки.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачем під час звільнення позивача із займаної посади не було виплачена останній компенсація за 11 днів невикористаної додаткової відпустки.

Положеннями п. 9 Порядку від 06.04.2016 визначено, що під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки.

Так, відповідно до ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

При цьому, за змістом норм ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Питання щодо порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою (працівником) та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті працівнику при звільненні, врегульовані нормами ст. 116 і 117 Кодексу законів про працю України.

Так, ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Так, в судовому засіданні встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідачем під час звільнення не було виплачено позивачу всіх належних до виплати сум, а саме компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 3115, 64 грн.

При цьому, представником відповідача в судовому засіданні не доведено правомірності не виплати вказаних сум.

Також представником відповідача під судового розгляду справи не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що позивач отримав нараховані йому суми, чи відповідних доказів на підтвердження необґрунтованості розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушено право позивача, гарантоване ст. 43 Конституції України та не виплачено всіх належних до виплати сум в день звільнення.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 11 днів невикористаної додаткової відпустки в розмірі 3115, 64 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача про те, що вказану грошову компенсацію мав би виплатити попередній роботодавець позивача, оскільки до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України від 08.02.1995, № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п. 2 вказаного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Суд, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, перевіривши наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, приходить до висновку, що вказана позовна вимога також підлягає задоволенню. Зокрема, з матеріалів справи вбачається і це не заперечується сторонами, що середньоденна заробітна плата позивача складає 283, 24 грн., кількість днів за затримку розрахунку при звільненні позивача /з моменту звільнення і до дня звернення до суду з позовною заявою/ становить 291 робочих (березень 2018р. /починаючи з 14.03.2018/ 13 днів, квітень 2018 р. 19 днів, травень 2018 р. 21 день, червень 2018 р. 20 днів, липень 2018р. 22 дні, серпень 2018 р. 22 дні, вересень 2018 р. 20 днів, жовтень 2018 р. 22 дні, листопад 2018 р. 22 дні, грудень 2018 р. 20 днів, січень 2019 р. 21 день, лютий 2019 р. 20 днів, березень 2019 р. 20 днів, квітень 2019 р. 20 днів, травень 2019 р. /день винесення рішення 21.05.2019/ - 12 днів).

З врахуванням наведеного, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складає 82 422, 84 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до п.9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 р., розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації.

Суд, враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, завданих позивачу з вини відповідача, який не здійснив своєчасної виплати нарахованої позивачу заробітної плати, ступеню вини відповідача та часу, протягом якого останній не компенсацію за невикористану додаткову відпустку, а саме 291 робочих дня, приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, а саме в розмірі 500, 00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 704, 80 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 855, 39 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. 116, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.4, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 275, 279, 352-355, 430 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Оболонський районний у м. Києві військовий комісаріат, про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні, середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 /дані: код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 / на користь ОСОБА_1 /дані: РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 / грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку в розмірі 3115, 64 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за 291 день /по день винесення рішення/ в розмірі 82 422, 84 грн., моральну шкоду в розмірі 500, 00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 /дані: код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 / на користь ОСОБА_1 /дані: РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 / сплачений судовий збір у розмірі 704, 80 грн.

Стягнути з Київського міського військового комісаріату /дані: , адреса: АДРЕСА_1 / на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 855, 39 грн.

Допустити негайне виконання рішення суду у частині стягненні суми середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: