ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5576/19 Справа № 214/6265/18 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретаря судового засідання: Чубіної А.В.

сторони справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м.Кривому Розі цивільну справу заапеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року, ухваленого суддею Вікторович Н.Ю. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 25 лютого 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним іпотечний договір від 01 березня 2007 року, укладений між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» в особі філії Криворізького відділення ВАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №1229.

В обґрунтування позову зазначила, що з 2001 року проживала з відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без шлюбу. Шлюб зареєстровано 08 серпня 2013 року. В період сумісного проживання нею та відповідачем придбано домоволодіння по АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 23 грудня 2011 року встановлено факт проживання однією сім`єю без шлюбу, зазначене домоволодіння визнано об`єктом спільної сумісної власності, за кожною стороною визнано право власності на Ѕ частку домоволодіння.

01 березня 2007 року відповідач уклав іпотечний договір без її згоди.

У січні 2018 року шлюбні відносини між ними були припинені і під час вирішення питання поділу домоволодіння у натурі, з`ясувалося, що домоволодіння перебуває в іпотеці, що порушує її права як співвласника, тому звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні її позову.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухваленим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, її законних інтересів, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким у повному обсязі задовольнити її позовні вимоги.

Скаржник вказує, що через те, що домоволодіння знаходиться в іпотеці, на яку вона не давала своєї згоди, порушується її право приватної власності на Ѕ частину будинку, тому вона вважає оскаржуване судове рішення таким, що закриває їй доступ до правосуддя, яке гарантовано Конституцією України.

Відповідач ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі, також посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, його законних прав, просить його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач послався на порушення судом першої інстанції вимог ст.279 ЦПК України, при цьому зазначив, що у відзиві на позов він вказав, що бажає приймати участь в судовому засіданні з викликом сторін, однак суд розглянув справу без повідомлення учасників процесу. Апелянт, також вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції закриває йому доступ до правосуддя, яке гарантовано Конституцією України.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши позивача ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційних скарг своєї та відповідача ОСОБА_2 , наполягала на їх задоволенні, просила скасувати оскаржуване рішення суду з викладених в апеляційних скаргах підстав, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що в період спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 придбано житловий будинок з господарськими будівлями, посвідчений 01 березня 2007 року приватним нотаріусом криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кульбіда Н.М., зареєстровано в реєстрі №1151 за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 79,0кв.м, в тому числі житловою 34,0кв.м, літньої кухні - літ. Б, сараїв літ. - Д,Е,И, душ - Ж, огорожа 1-4, водогін І, вимощення ІІ, гараж З (а.с.6-8).

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2011 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2001 року по теперішній час; визначено за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рівні частки в об`єкті спільної сумісної власності домоволодіння АДРЕСА_1 , виділено кожному з них по 1/2 частині зазначеного будинку, визнано за кожним з них право власності на 1/2 частину домоволодіння (а.с.9, 10). Рішення не оскаржено, набрало законної сили 03 грудня 2012 року.

Відомості щодо права власності на домоволодіння на підставі рішення суду зареєстровано КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» 14 березня 2012 року, номер витягу 33473470 (а.с.11).

Шлюб між сторонами зареєстровано 08 серпня 2013 року Інгулецьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис 124 (а.с.5 зворот).

01 березня 2007 року між ВАТ «Український акціонерний Банк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, предметом якого є забезпечення належного виконання іпотекодавцем кредитного договору №76/в від 01 березня 2007 року, предметом іпотеки спірне домоволодіння (а.с.6), власником якого на час укладення договору був відповідач.

При укладенні договору іпотеки дотримано письмової форми та договір підписано сторонами, посвідчено нотаріусом.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, оцінивши наявні у справі докази, виходив з того, що оспорюваний позивачем правочин за формою та змістом відповідає положенням діючого законодавства, при вчиненні правочину сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, сторони розуміли зміст правочину і відповідач бажав настання наслідків вчиненого правочину, правочин вчинявся у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків; а не повідомлення відповідачем при укладенні договору щодо наявності прав позивача на предмет іпотеки та не отримання її згоди на укладення договору, не є підставою для визнання договору недійсним.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, майно, набуте відповідачем у період спільного проживання із позивачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, що встановлено рішенням суду, а позивачу на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка зазначеного домоволодіння.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права та обов`язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення своїх вимог за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

За змістом частин 1 та 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Частиною першою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості (ст.6 Закону України «Про іпотеку»).

Аналогічні положення містить ст.578 ЦК України.

З пункту 2.1 Договору видно, що відповідач ОСОБА_2 підтвердив, що йому не відомі права та вимоги інших осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку (а.с.6 зворот).

Окрім того, у п.2.7 Договору іпотекодавець-відповідач ОСОБА_2 засвідчив, що йому відомі положення чинного законодавства про те, що при зміні змісту забезпеченого цією іпотекою зобов`язання за кредитним договором, а також при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи (в порядку спадкування чи правонаступництва) іпотека є дійсною для набувача предмета іпотеки (а.с.6 зворот).

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що, оскільки вона не давала своєї згоди на укладення іпотечного договору, то порушується її право приватної власності на 1/2 частину будинку (предмету іпотеки), колегія суддів вважає необґрунтованими і безпідставними.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що позивач і відповідач з 2001 року по січень 2018 року проживали однією сім`єю, з 2001 року по серпень 2013 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, а з 08.08.2013 у шлюбних відносинах, що не заперечується сторонами по справі та підтверджено наявними у справі доказами, зокрема копією паспорта позивача, де відображено факт реєстрації шлюбу (а.с.5- зворот), копією рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2011 року, яким було встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 в період з 2001 року на час ухвалення рішення грудень 2011 року (а.с.9-10).

Із зазначеного рішення суду від 23 грудня 2011 року вбачається, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу стало визначення часток у спільній сумісній власності та визнання за кожним із співвласників права власності на Ѕ частину домоволодіння (предмету іпотеки).

У рішенні, зокрема зазначено, що у 2007 році ОСОБА_1 і ОСОБА_2 для їхнього спільного проживання за спільні кошти придбали домоволодіння, розташоване з адресою: АДРЕСА_1 , за взаємною згодою було визначено, що покупцем домоволодіння у договорі купівлі-продажу буде відповідач ОСОБА_2 (а.с.9).

З оскаржуваного іпотечного договору видно, що предмет іпотеки знаходиться у приватній власності іпотекодавця ( ОСОБА_2 ) на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, посвідченого 01.03.2007 року Кульбіда Н.М., приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого у реєстрі за №1151, та зареєстрованого в цей же день, цим же нотаріусом у Державному реєстрі правочинів згідно витягу №3633992, номер правочину 1942971 (п.1.6 іпотечного договору), тобто наведене свідчить про те, що відповідач одержав кредит з метою придбання будинку, який і став предметом іпотеки, що не могло бути невідомим позивачу, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції вона мешкала з відповідачем однією сім`єю, мала з ним спільний бюджет, разом вони купували домоволодіння, відповідно мала знати про джерело коштів на його придбання.

Під час судового розгляду, суд врахував недобросовісну поведінку відповідача ОСОБА_2 , який при укладанні іпотечного договору будучи обізнаним, що позивач, з якою він проживав на час укладення договору шість років однією сім`єю без шлюбу має права на предмет іпотеки, але не повідомив про це іпотекодержателя.

Слід зазначити, що на час укладення іпотечного договору - 01.03.2007 року, іпотечне майно належало відповідачу ОСОБА_2 , тобто не перебувало у спільній сумісній власності сторін, право ж спільної сумісної власності на будинок позивач набула у грудні 2011 року за рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2011 року.

З наведених вище підстав, висновок суду про те, що не повідомлення відповідачем при укладенні іпотечного договору щодо наявності прав позивача на предмет іпотеки та не отримання її згоди на укладення іпотечного договору, не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки як встановлено судом оспорюваний ОСОБА_4 правочин за формою та змістом відповідає положенням діючого законодавства, при вчиненні правочину сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, сторони розуміли зміст правочину і відповідач бажав настання наслідків вчиненого правочину, правочин вчинявся у формі, встановленій законом і був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Доводи відповідача про порушення судом першої інстанції вимог ст.279 ЦПК України щодо розгляду справи без повідомлення учасників процесу, ігнорування судом його клопотання про участь в судовому засідання, колегія суддів відхиляє, оскільки вони суперечать нормам процесуального закону.

Ухвалою суду від 21 листопада 2018 року, Дзержинський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області при відкритті позовного провадження прийняв рішення про проведення розгляду справи без виклику сторін, при цьому в ухвалі було роз`яснено, що клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, відповідач має подати в строк подання відзиву на позов, який становить не менше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі (ч.7 ст.178 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження відповідач отримав 14.12.2018, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.21), тоді як відзив на позов подано ним 23 січня 2019 року (а.с.22), тобто із значним пропуском встановленого законом строку, у зв`язку із чим, провівши судовий розгляд без виклику сторін, суд не порушив норми цивільного процесуального закону.

Колегія суддів, з урахуванням наведених підстав вважає, що доводи апеляційних скарг сторін не спростовують висновків суду першої інстанції щодо законності, вчиненого правочину.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 375, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: