ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1096/19 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 308010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Костів Х.Ю.,

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10142/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст рішення складено 27 вересня 2019 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування вказує, що під час перебування у шлюбі сторін позивачкою на підставі ордеру виробничого об`єднанням "Текстерно" було набуто право зайняття з сім`єю із трьох осіб житлової площі в кімнаті АДРЕСА_1 , розміром 11,8 кв.м. на склад сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Впродовж тривалого часу ОСОБА_3 вчиняє стосовно позивачки психічне, фізичне, економічне насильство, шляхом систематичних принижень, намагається зробити життя ОСОБА_1 у власному житлі нестерпним.

Відповідач також чинить психічне насильство до неповнолітнього сина ОСОБА_5 що проявляється у постійних погрозах, залякуванні, цькуванні.

Також ОСОБА_3 вчиняє до неї та неповнолітнього сина фізичне насильство: застосовує рукоприкладство, вчиняє побої.

ОСОБА_3 веде себе в помешканні агресивно, обзиває позивачку нецензурними словами, погрожує розправою, безпідставно обмежує її у користуванні майном, а саме: закриває двері на ключ, не дає можливості користуватись телевізором, меблями, речами домашнього вжитку.

Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання позивачки з ним в одному будинку.

З огляду на вищенаведене, просить в порядку ст. 116 ЖК УРСР виселити ОСОБА_3 з житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року вирішено:

"Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення".

Не погодившись із даним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам, на які вона посилалась в обґрунтування позовних вимог та вирішив спір з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Однак, відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачки підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до вимог статей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1988 року, зареєстрованого Буглівською сільською радою Лановецького району Тернопільської області.

У шлюбі народився син ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Як вбачається із копії ордеру на житлову площу в гуртожитку №3277 від 19 лютого 1991 року, виданого виробничим об`єднанням "Текстерно", ОСОБА_1 видано ордер на житлову площу в гуртожитку на основі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету в/о "Текстерно" на право зайняття з сім`єю із трьох осіб житлової площі в кімнаті АДРЕСА_1 , розміром 11,8 кв.м. на склад сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів, які б доводили факт існування обставин, за наявності яких стаття 116 ЖК УРСР пов`язує можливість бути виселеним без надання іншого житлового приміщення. Також ОСОБА_1 не подано доказів, які б свідчили про самоправне вселення відповідача у спірне житло.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до приписів ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим проживання з ним в одному приміщенні. Зокрема між сторонами постійно виникають сварки, ОСОБА_3 вчиняє щодо неї та їхнього сина ОСОБА_5 психологічне та фізичне насильство, обмежує у користуванні майном.

З матеріалів справи вбачається, що 11 травня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, а отже ОСОБА_3 є колишнім членом сім`ї наймача спірної кімнати в гуртожитку - ОСОБА_1 , і тому має право користування спірним житлом.

На підтвердження обставин систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній кімнаті, позивачка посилалась на рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року у справі №607/10122/18 за її заявою про видачу обмежувального припису.

Даним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2019 року вирішено усунути ОСОБА_1 та її неповнолітньому синові ОСОБА_3 перешкоди, які чиняться з боку ОСОБА_3 у користуванні майном, яке є об`єктом прав спільної сумісної власності кімнатою АДРЕСА_1 , а також речами побутового вжитку, які знаходяться у ній, шляхом надання вільного та безперешкодного доступу до зазначеного житлового приміщення.

Однак матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач систематично порушує правила співжиття та робить неможливим проживання з ним в одному житловому приміщенні.

Натомість, з матеріалів справи вбачається що між сторонами існують неприязні відносини, які склались після розірвання шлюбу, в тому числі і з приводу користування спірним житловим приміщенням.

Проте зазначені обставини не є підставою для висновку про відсутність на даний час підстав для проживання ОСОБА_3 у будинку, набутого позивачкою у період шлюбу з відповідачем.

Так припинення сімейних відносин з наймачем житлового приміщення не позбавляє колишніх членів сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення.

Крім цього, норма статті 116 ЖК УРСР вимагає наявності застосовування заходів запобігання чи громадського впливу про наступне виселення через систематичні порушення правил співжиття. Таких доказів позивачкою, як суду першої так і апеляційної інстанції, також не надано.

Також колегія суддів враховує, що спірне приміщення є єдиним житлом відповідача.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, що ОСОБА_3 вчиняв щодо позивачки та їхнього сина психологічне та фізичне насильство, обзивав їх нецензурними лайками, погрожував фізичною розправою не підтверджені належними та достовірними доказами, а тому не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_3 із житла.

Також з рішення Тернопільського міськрайонного суду від 04 липня 2019 року про видачу обмежувального припису вбачається, що відсутні докази внесення до Єдиного державного реєстру випадків вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 стосовно своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , і колишньої дружини ОСОБА_1 та притягнення його у зв`язку із цим до адміністративної відповідальність за ознаками статті 173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства).

При вирішенні спору колегія суддів керується практикою Європейського Суду з прав людини. Відповідно до якої втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, відмовивши у задоволенні позову про виселення відповідача без надання йому іншого житла з підстав недоведеності обставин передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР в тому числі щодо порушення правил співжиття.

Інші докази та обставини, на які посилались заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Тернопільський апеляційний суд в складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повна постанова складена 26 листопада 2019 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Шевчук Г.М.