КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №760/21980/17

08 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Шереметьєвої Л.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» про визнання звільнення незаконним, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

18 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» про визнання звільнення незаконним, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що з 17 березня 1975 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «НВП «Більшовик», з 26 березня 2014 року займав посаду начальника відділу з продажу ПАТ «НВП «Більшовик» на умовах повного робочого дня.

У листопаді 2015 року він звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року позов було задоволено, визнано незаконним його звільнення з роботи, він був поновлений на роботі і на його користь з відповідача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

16 вересня 2017 року він отримав лист відповідача, в якому повідомлялося, що на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року, а також ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року його поновлено на роботі на посаді начальника відділу з продажу ПАТ «НВП «Більшовик» з 01 червня 2017 року.

Додатково в зазначеному листі вказувалося на необхідність надати пояснення про причини його відсутності на робочому місті з 01 червня 2017 року по 18 вересня 2017 року.

Не дивлячись на те, що наказ про його поновлення на роботі був виданий 01 червня 2017 року, він був ознайомлений з ним лише 16 вересня 2017 року.

Після отримання ним 16 вересня 2017 року листа з повідомленням про поновлення на роботі, 18 вересня 2017 року він направив на адресу відповідача лист з повідомленням про те, що він з 18 вересня 2017 року перебуває на лікарняному через хворобу та є тимчасово непрацездатною особою, а також повідомив, що тривалість лікування визначити важко та просив прийняти цю інформацію до уваги.

Крім того, в цей же день надіслав відповідачу заяву про надання йому оплачуваної відпустки за період з 20 жовтня 2015 року по 18 вересня 2017 року з розрахунку по 28 календарних днів щорічно.

Даний лист був отриманий відповідачем 21 вересня 2017 року, про що свідчить повідомлення про отримання № 607.

02 жовтня 2017 року ним було отримано листа від ПАТ «НВП «Більшовик» за № 11/к-89 від 26 вересня 2017 року, в якому зазначено, що він звільнений з займаної посади начальника відділу з продажу з 22 серпня 2017 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин згідно з наказом від 21 вересня 2017 року № 134/к.

Зазначав, що в день його звільнення він не був ознайомлений з наказом, йому не була видана трудова книжка.

Вважаючи своє звільнення з роботи незаконним, просив суд визнати незаконним його звільнення з посади начальника відділу з продажу за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оформлене наказом № 134/к від 21 вересня 2017 року; визнати незаконним наказ ПАТ «НВП «Більшовик» № 134/к від 21 вересня 2017 року про звільнення його з посади начальника відділу з продажу ПАТ «НВП «Більшовик» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді начальника відділу з продажу ПАТ «НПВ «Більшовик» з 22 серпня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 серпня 2017 року по дату ухвалення рішення у справі згідно розрахунку, наведеного в позові.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним наказ Публічного акціонерного товариства» НВП «Більшовик» № 134/к від 21 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з продажу за п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу з продажу Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» з 22 серпня 2017 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 116 861, 45 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 червня 2019 року рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу в розмірі 5 940, 00 гр. за вирахуванням необхідних податків та платежів піддано негайному виконанню.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» 2569, 43 грн. судового збору на користь держави.

Виправлено описку, допущену в мотивувальній та резолютивній частині рішення суду: на а.с. 7 мотивувальної частини рішення суду зазначити суму середньоденного заробітку за приведеним розрахунком 289,76 грн.; абзац 4 резолютивної частини рішення викласти наступним чином: Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» на користь ОСОБА_1 128 943, 20 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2019 року виправлено описку, допущену в рішенні Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року.

Зазначено по-батькові позивача « ОСОБА_1 » замість помилково вказаного « ОСОБА_1 ».

Викладено другий та третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції:

«Визнати незаконним наказ Публічного акціонерного товариства «НВП «Більшовик» №134/к від 21 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з продажу за п.4 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді начальника відділу з продажу Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» з 22 серпня 2017 року».

Не погоджуючись з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року, 04 липня 2019 року відповідач Акціонерне товариство «Перший Київський машинобудівний завод» направив апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання наказу про поновлення і жодного обов`язку роботодавця повідомити працівника про видання наказу законодавчо не закріплено. Позивач, починаючи з 04 квітня 2017 року по 22 серпня 2017 року, не здійснив жодних дій спрямованих на належне виконання своїх трудових обов`язків, жодного дня за вказаний період не перебував на лікарняному. Отже, починаючи з 01 червня 2017 року, з дня видання наказу, та з дня проголошення рішення суду позивач зобов`язаний був приступити до виконання своїх трудових обов`язків. Позивач не надав належних та допустимих доказів поважності причин відсутності на робочому місці 22 серпня 2017 року.

Судом першої інстанції не наведено жодного правового обґрунтування незаконності причин звільнення, жодної поважної причини відсутності позивача на робочому місці 22.08.2017 року, а тому судом неправильно застосовано статтю 235 КЗпП України та не скасовано наказ №77/к, відповідно до якого у позивача виникли трудові обов`язки та права.

Звертає увагу на те, що листок непрацездатності позивачем не надавався та не направлявся, а отже у роботодавця не було жодних підстав вважати, що позивач з 18 по 28 вересня 2017 року перебував на лікарняному.

При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом не надано оцінки тому факту, що справа розглядалася більш ніж один рік саме за умисного затягування розгляду справи позивачем шляхом подання клопотань про витребування доказів, практично аналогічних за змістом.

Зауважує, що середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 0 грн., оскільки працівник з дня виходу наказу про поновлення на роботі з власної ініціативи не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, та за два останні місяці роботи не має відпрацьованого часу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на те, що відповідач штучно створив ситуацію з прогулом, оскільки наказ про поновлення на роботі до його відома своєчасно доведений не був. Повідомлення про поновлення на роботі отримано ним 16.09.2017 року та на наступний робочий день 18.09.2017 року відповідачу було направлено лист з повідомленням про те, що з 18.09.2017 року він перебуває на лікарняному, що унеможливило його явку на роботу після повідомлення про його поновлення. Звертав увагу на те, що відповідач одразу після ухвалення рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04.04.2017 року зазначене рішення суду не виконав, жодних підстав вважати, що наказ про його поновлення буде виданий саме 01.06.2017 року у нього не було, про видачу вказаного наказу його своєчасно повідомлено також не було.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідач Акціонерне товариство «Перший Київський машинобудівний завод» явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 17 березня 1975 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «НВП «Більшовик», з 26 березня 2014 року займав посаду начальника відділу з продажу.

Наказом № 203/к від 12 жовтня 2015 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року, ОСОБА_1 було поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу піддано негайному виконанню.

Постановою Верховного Суду від 23 липня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «НВП «Більшовик» відхилено, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 травня 2017 року залишено без змін. (а.с.10-20,190-194 т.1)

На виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року ПАТ «НВП «Більшовик» було видано наказ № 77/к від 01 червня 2017 року про поновлення позивача на посаді начальника відділу продажу з 20 жовтня 2015 року.

Наказом Публічного акціонерного товариства «НВП «Більшовик» №134/к від 21 вересня 2017 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 22 серпня 2017 року за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. (а.с.8-9 т.1)

05 червня 2018 року був змінений тип та найменування підприємства відповідача, його перейменовано з ПАТ «НВП «Більшовик» на Приватне акціонерне товариство «Перший Київський машинобудівний завод».

Звертаючись до суду з позовом до відповідача про визнання звільнення незаконним, визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, ОСОБА_1 посилався на неповідомлення про поновлення на роботі на посаді начальника відділу з продажу ПАТ «НВП «Більшовик» з 01 червня 2017 року. Зазначав, що лист про його поновлення на роботі з 01 червня 2017 року був отриманий ним лише 16 вересня 2017 року, тому його звільнення за відсутність на роботі (прогул) з 01 червня 2017 року по 18 вересня 2017 року, є незаконним, оскільки до його відома не було доведено наказ про поновлення, який, в свою чергу, є підставою для допуску до роботи. Крім того, вказував, що оскаржуваний наказ про його звільнення було видано в період тимчасової непрацездатності, що суперечить вимогам законодавства.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з роботи є незаконним.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права, з наступних підстав.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно зі статтею 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно зі ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.

Тобто, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Судом встановлено, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року про поновлення позивача на роботі, піддане негайному виконанню в цій частині, виконано у порядку, визначеному законом, тобто негайно, не було.

Відповідно до п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Наказ про поновлення позивача на роботі був виданий відповідачем 01 червня 2017 року.

З листа ПАТ НВП «Більшовик» № 11/к-76 від 22 серпня 2017 року, отриманого позивачем лише 16 вересня 2017 року, в п`ятницю, вбачається, що лише 16 вересня 2017 року позивач був повідомлений про поновлення його на роботі та в додатку до даного листа отримав копію наказу № 77/к від 01 червня 2017 року про поновлення його на роботі.

Зі змісту вказаного листа вбачається, що повідомлення було повторним, проте будь-яких доказів направлення позивачу копії наказу про поновлення на роботі відразу після його видання, представником відповідача суду надано не було.

В перший робочий день після отримання листа 18 вересня 2017 року позивач повідомив відповідача про його тимчасову непрацездатність, а також направив заяву про надання відпустки за період часу з 20 жовтня 2015 року до 18 вересня 2017 року.

У відповідь на даний лист позивач був повідомлений відповідачем про поновлення на роботі та про необхідність надання пояснень з приводу відсутності його на робочому місці з 01 червня 2017 року.

Листом відповідача від 26 вересня 2017 року ОСОБА_1 був повідомлений про звільнення з роботи і до повідомлення був доданий відповідний наказ.

Зі змісту оскаржуваного наказу № 134/к від 21 вересня 2017 року вбачається, що підставою для звільнення позивача з роботи був прогул протягом 01 червня - 22 серпня 2017 року.

З досліджених доказів та пояснень сторін судом першої інстанції вірно встановлено, що про існування наказу про його поновлення на роботі на підставі рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 04 квітня 2017 року ОСОБА_1 дізнався лише 16 вересня 2017 року, отримавши лист відповідача та копію наказу про поновлення на роботі № 77/к від 01 червня 2017 року.

У свою чергу, відповідачем не було надано жодного доказу направлення позивачу наказу про поновлення на роботі або повідомлення його про це будь-яким іншим чином за вказаний період. У судовому засіданні представником відповідача було зазначено, що такі докази у підприємства відсутні. До апеляційної скарги такі докази також додані не були.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, дії по повідомленню позивача про поновлення його на роботі стали вчинятися відповідачем саме з 22 серпня 2017 року шляхом направлення йому відповідного листа з копією наказу, з посиланням у листі на повторне повідомлення, при цьому доказів попереднього надсилання позивачу листа відповідачем суду надано не було.

З наведених підстав колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що починаючи з 04 квітня 2017 року по 22 серпня 2017 року позивач не здійснив жодних дій спрямованих на належне виконання своїх трудових обов`язків, жодного дня за вказаний період не перебував на лікарняному, а також про те, що судом не було встановлено жодної поважної причини відсутності позивача на робочому місці з 01 червня 2017 року по 22.08.2017 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було скасовано наказ №77/к, яким позивача було поновлено на роботі визнаються безпідставними, оскільки такої вимоги заявлено не було, а в силу ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог. Предметом вказаного судового розгляду є незаконність наказу № 134/к від 21 вересня 2017 року про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, а не наказ про його поновлення на роботі від 01.07.2017 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність доказів обізнаності позивача про поновлення його відповідачем на роботі безпосередньо після видання наказу 01 червня 2017 року та до 16 вересня 2017 року. Вказані обставини виключають вину працівника у його відсутності на роботі з 01 червня по 22 серпня 2017 року.

Також відповідно до вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом п`ятим цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з 18 вересня 2017 року до 28 вересня 2017 року перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЗ № 420408 від 18 вересня 2017 року.

Разом з тим, наказ про звільнення позивача з роботи був виданий 21 вересня 2017 року, тобто в період тимчасової непрацездатності позивача, що суперечить вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що листок непрацездатності позивачем не надавався та не направлявся, а отже у роботодавця не було жодних підстав вважати, що позивач з 18 по 28 вересня 2017 року перебував на лікарняному, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням роботодавця і виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на основі типових правил (ч. 1 ст. 142 КЗпП).

Типові правила внутрішнього трудового розпорядку для робітників та службовців підприємств, установ, організацій, затверджені постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1984 № 213, діють на території України відповідно до постанови Верховної Ради України «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» від 12.09.1991 № 1545-ХІІ - у частині, що не суперечить Конституції та законам України.

Згідно з частиною другою пункту 14 розділу V Типових правил кожен робітник і службовець до початку роботи зобов`язаний відмітити свій прихід на роботу, а по закінченні робочого дня - вихід із роботи у порядку, встановленому в організації. Адміністрація має організувати облік явки на роботу і виходу з роботи.

Отже, жодним чинним нормативно-правовим актом України не встановлено порядку інформування працівником роботодавця про невихід на роботу через перебування на лікарняному, а тому це питання повинно бути врегулювано правилами внутрішнього трудового розпорядку організації.

Відповідачем ні суду 1-ї інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано Правил внутрішнього трудового розпорядку,затверджених трудовим колективом товариства, зі змісту яких би вбачався порядок інформування працівником роботодавця про невихід на роботу через перебування на лікарняному.

Крім того, не надання ОСОБА_1 листка непрацездатності після його звільнення з займаної посади, жодним чином не свідчить про дотримання відповідачем вимог чинного законодавства України під час проведення звільнення позивача з займаної ним посади.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що наказ Публічного акціонерного товариства» НВП «Більшовик» № 134/к від 21 вересня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з продажу за п.4 ст.40 КЗпП України є незаконним.

Відповідно до ч.ч.1,2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що справа розглядалася більш ніж один рік, саме за умисного затягування розгляду справи позивачем шляхом подання клопотань про витребування доказів, практично аналогічних за змістом, оскільки подання клопотань для повного та всебічного з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами не свідчить про зловживання процесуальними правами та про затягування розгляду справи зі сторони позивача.

Згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

В даному абзаці зазначено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З урахуванням встановлення факту неотримання заробітку позивачем не з його вини, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги про те, що середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить 0 грн., оскільки працівник з дня виходу наказу про поновлення на роботі з власної ініціативи не приступив до виконання своїх трудових обов`язків та за два останні місяці роботи не має відпрацьованого часу, з огляду на їх необґрунтованість.

Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до пункту 5 Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно витягу за штатного розпису, посадовий оклад начальника відділу з продажу Публічного акціонерного товариства» НВП «Більшовик» за період з 01 червня 2017 року по 30 серпня 2017 року становив 5 940, 00 грн.

Дана обставина стороною відповідача не оспорюється.

Отже, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 289,76 грн. (5 940.00 х 2 = 11 880, 00/41 робочий день). Період вимушеного прогулу складає 445 днів.

За таких обставин, з урахування підставно виправлених описок (арифметичних помилок), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 128 943, 20 грн. (445 днів х 289,76 грн.) середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за вирахуванням всіх необхідних податків та платежів

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод».

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Перший Київський машинобудівний завод» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2019 року.

Головуючий: Судді: