Постанова

Іменем України

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 623/4681/13-ц

провадження № 61-20568св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права на земельну ділянку, третя особа - Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з серпня 1994 року він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Рішенням Ізюмської міської ради від 28 жовтня 2011 року № 0793 в зв`язку з проведенням інженерно-геодезичних вишукувань по інвентаризації земельної ділянки та оформлення акту визначення, встановлення та погодження меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а саме: замість площі земельної ділянки 800 кв.м, позивачу визначено площу 1000 кв.м. ТОВ «Земельно-кадастрове підприємство» виконало роботу по встановленню меж зовнішньої земельної ділянки та інвентаризації її по АДРЕСА_1 , в ході якої виявилось, що ширина проїзду зменшилась на 0,42 метра.

Сусід по домоволодінню ОСОБА_3 погодився з такими вимірами, підписавши акт, проте інший сусід, ОСОБА_2 , відмовився ставити свій підпис в акті, на в`їзді в його домоволодіння відповідач зайняв земельну ділянку на 0,68 метра. Добровільно відновити межі земельної ділянки позивача відповідач відмовляється.

З урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути позивачу земельну ділянку площею 15 кв.м. шляхом перестановки з його земельної ділянки самовільно встановленого паркану, відповідно до додатку № 7 до висновку експертизи від 24 грудня 2014 року № 7764 та відновити конфігурацію та площу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до державного акту серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року. Відновлення площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 провести за рахунок відповідача та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права на земельну ділянку, третя особа - Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської областізадоволені.

Відновлене порушене право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов'язано ОСОБА_2 привести у відповідність до державного акту серії НОМЕР_1 від 29 грудня 2012 року земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що фактичні межі земельної ділянки АДРЕСА_1 не відповідають документації із землеустрою на земельну ділянку.

Не погодившись із цим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 січня 2017 року скасоване.

Ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відновлення порушеного права на земельну ділянку, третя особа - Виконавчий комітет Ізюмської міської ради Харківської області відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що звертаючись до суду з позовом, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження права власності або користування земельною ділянкою в розмірі саме 1000 кв.м.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржене рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалене рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

21 вересня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надійшло заперечення на касаційну скаргу. У письмових запереченнях представник відповідача зазначила, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що за договором дарування від 06 серпня 1994 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м.

Власником суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,0912 га.

Із відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що позивачу належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки складає 600 кв.м.

Рішенням 28 сесії 5 скликання Ізюмської міської ради від 03 серпня 2010 року № 4018, з урахуванням рішення 16 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 28 жовтня 2011 року № 0793, надано позивачу дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 1000,0 кв.м. (0,1000 га). Рішення 36 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 31 жовтня 2012 № 1468, розроблену технічну документацію із землеустрою на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 було затверджено та передано у приватну власність земельну ділянку площею 1000,0 кв.м. (0,1000га).

Державний акт на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1000,0 кв.м не отримано.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.

Відповідно до статті 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Згідно частини першої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами .

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими законами до їх відання. Виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин.

Повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин визначені статтею 12 ЗК України.

Стаття 182 ЦК України передбачає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в)приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

г) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

За договором дарування від 06 серпня 1994 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м.

Власником суміжного домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки за вказаною адресою, площею 0,0912 га.

Із відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що позивачу належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , площа земельної ділянки складає 600 кв.м.

Рішенням 28 сесії 5 скликання Ізюмської міської ради від 03 серпня 2010 року № 4018, з урахуванням рішення 16 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 28 жовтня 2011 року № 0793, надано позивачу дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 1000,0 кв.м. (0,1000 га). Рішення 36 сесії 6 скликання Ізюмської міської ради від 31 жовтня 2012 № 1468, розроблену технічну документацію із землеустрою на присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 було затверджено та передано у приватну власність, площею 1000,0 кв.м. (0,1000га).

Будь-яких доказів того, що позивачу був виданий державний акт на землю на підставі вищевказаного рішення міської ради матеріали справи не містять.

Частинами першою, другою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Так, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Даних про те, що позивач з 2012 року реалізував своє право власності на земельну ділянку та вчинив необхідні дії щодо отримання державного акту на право власності на земельну ділянку, матеріали справи не містять.

Звертаючись до суду з позовом, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження права власності або користування земельною ділянкою в розмірах 1000 кв.м.

Таким чином, касаційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду апеляційної інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи та переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд встановив, що оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій ухвалене з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення суду апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило