ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року

м.Харків

Справа № 644/7046/18

Провадження № 22-ц/818/3409/19

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2

третя особа: акціонерне товариство «Акцент Банк»

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2019 року у складі судді Островської Н.І. по справі № 644/7046/18 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Акцент Банк» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «Акцент Банк» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним.

В обґрунтування позову зазначає, що 10 листопада 2017 року вона уклала договір ВD 00063 з представниками ФОП ОСОБА_2 , згідно умов якого відповідач повинна була організувати роботи по виготовленню і передачі їй у власність ПВХ конструкцій (вікон), а також виконати додаткові роботи (зварювання, демонтаж і т.п.), а вона повинна була виплатити відразу 16 469 гривень, а 10 000 гривень після отримання вікон.

Представники ФОП ОСОБА_2 запевнили її, що продукція виготовляється саме ФОП ОСОБА_2 .

У договорі зазначено, що підписувати його вона може тільки після отримання СМС повідомлення з кодом підтвердження замовлення, сумою договору, сумою внесеної передоплати і номером замовлення.

СМС повідомлення від ФОП ОСОБА_2 не прийшло, але його співробітникам вдалося переконати її договір підписати і без отримання СМС повідомлення з кодом підтвердження замовлення, сумою договору, сумою внесеної передоплати і номером замовлення.

Коли вона повідомила про відсутність коштів, її переконали підписати кредитний договір з ПАТ «Акцент-банк», який зобов`язався профінансувати договір. Згідно заяви позичальника вона зобов`язувалася внести аванс ФОП ОСОБА_2 в розмірі 10000 грн, після чого на його рахунок повинен був бути відправлені 16469 грн

Представник ПАТ «Акцент-банк» знаходився в сусідньому з ФОП ОСОБА_2 в офісі. З обома договорами вона досконально розібратися не могла, тому що виїхала без окулярів, а договори написані дуже дрібним шрифтом.

Вдома вона прочитала договори.

В паспорті кредиту зазначено, що перший внесок нею виплачений в розмірі 10000 грн, хоча платежів вона не робила, а повернути повинна була в три рази більше, ніж її повинні були кредитувати. Вона мала виплатити 41824,45 + 10000 =*51824,45 грн за вироби вартістю 26469 грн, тобто в два рази більше.

Вранці 11 листопада 2017 роки вона здала заяву ФОП ОСОБА_2 про розірвання договору, причому її запевнили, що ФОП ОСОБА_2 рахунок банку не виставляло оскільки договори були вчора підписані після завершення робочого дня, платіж до сих пір не пройшов, правових наслідків кредитний договір не матиме.

17 листопада 2017 року вона здала ще й заяву уповноваженій особі банку про розірвання кредитного договору.

У грудні 2017 року вона одержала лист ФОП ОСОБА_2, згідно якого вона зобов`язана сплатити борг за договором, що вона нібито внесла завдаток, який не повернеться. Завдатком відповідач порахував передплатний платіж банку за кредитним договором, щодо якого співробітники ФОП ОСОБА_2 гарантували, що рахунок по ньому виставлено не буде.

Між тим, ФОП ОСОБА_2 не займається ані виготовленням вікон, ані їх установкою, а також гарантійним обслуговуванням.

Таким чином, відповідач уклала угоду на виконання робіт/послуг, які вона не виробляє.

Правочин між нею та ФОП ОСОБА_2 не відповідає вимогам закону, оскільки ФОП ОСОБА_2 було порушено господарську компетенцію, відповідач ввела її в оману щоб спонукати до укладення правочину, оскільки якби вона володіла цією інформацією, то не вступила б з відповідачем у договірні правовідносини.

Просить визнати недійсним договір ВD 00063, укладений 10 листопада 2017 року між нею та ФОП ОСОБА_2 , застосувавши наслідки, передбачені ст. 230 Цивільного кодексу України, а саме стягнути суму вартості договору у розмірі 26469 грн.

Відповідач ФОП ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.

Третя особа АТ «Акцент Банк» заперечував проти позову. Позивач підписала заяву позичальника, паспорт банківського продукту "Розстрочка" про умови кредитування А-Банку, сукупну вартість споживчого кредиту та графік погашення кредиту. Всі дані документи складають кредитний договір разом з умовами та правилами, що розміщені на сайті Банку і містять особистий підпис позивача. Приймаючи до уваги таку кількість підписаних позивачем документів, викликає сумніви щодо нерозуміння факту підписання кредитного договору. Документи викладені звичайним шрифтом, розмір якого дозволяє вільно його читати без додаткових засобів. Доказів, які б підтверджували наявність обставин шодо примушування обманом до підписання вказаних документів, не наведено. Споживач мала право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів та протягом 7 днів після звернення повинна була повернути Банку отримані нею кредитні кошти та сплатити проценти, однак цього не зробила. Грошові кошти отримала саме позивач, оскільки за її розпорядженням 10 листопада 2017 року Банк перерахував кошти з її кредитного рахунку на рахунок її контрагента за договором про виготовлення МПК та списав комісію.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано доказів на наявність обставин, які вказують на неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, на введення її в оману,а тому підстав для визнання правочину недійсним немає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відповідачем не надано доказів, що вона може виконувати роботи, які передбачені договором і за які вона отримувала гроші.

ФОП ОСОБА_2 при укладенні договору, при відмові повернути передоплату банку, веде нечесну підприємницьку практику.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, дослідив матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалам справи 10 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено Договір ВD 00063, за умовами якого відповідач зобов`язалася організувати роботи по виготовленню ПВХ конструкцій (вікон) і передачі у власність ОСОБА_1 , а також виконати додаткові роботи (зварювання, демонтаж і т.п.), а позивач сплатити та прийняти вироби та роботу згідно умов договору. Вартість вікон згідно умов договору становить 26469 грн.

Згідно Додатку № 1 до Договору ВD 00063 ОСОБА_1 підтверджено, що їй у повній мірі надана інформація про товар, умови оплати та доставки, а також про надання їй у повному обсязі інформації про умови кредитування, про відсоткову ставку, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержано.

Згідно заяви позичальника від 10 листопада 2017 року та паспорту кредиту ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_1 надано кредит на придбання металопластикових конструкцій вартістю 26469 грн.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для визнання правочину недійсним не вбачається.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 230 ЦК України . якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства..

3а змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).

Законом України «Про захист прав споживачів» встановлено недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом ненадання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору, спонукання споживача споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом введення в оману стосовно потреби у послугах.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначає, що її введено в оману, оскільки відповідач не є виробником вікон та не займається такою господарською діяльністю.

Згідно умов договору предметом є організація робіт по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій згідно розцінок виконавця(п. 1.1), тобто вчинення певних дій спрямованих на досягнення мети, обумовленої договором.

Згідно п. 3.7 Договору Виконавець має право залучити третіх осіб для виконання умов цього Договору.

Самою ОСОБА_1 не надано беззаперечних доказів щодо неможливості виконання умов договору з боку виконавця, тобто, відповідачки.

З наданого витягу щодо виду діяльності ФОП ОСОБА_2 зазначено, що її види діяльності: Код КВЕД 46.19 Діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту (основний); Код КВЕД 96.09 Надання інших індивідуальних послуг, н. в. і. у.;

Код КВЕД 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазина.

Щодо отримання кредитних коштів на придбання вікон та несправедливих умов кредитування, то укладення кредиту є окремим правочином, сторонами за яким є ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк».

Наразі позивачкою пред`явлено позов саме про визнання недійсним Договору ВD 00063 від 10 листопада 2017 року, укладеним з ФОП ОСОБА_2 , який не стосується умов кредитування, порядку розрахунку з Банком тощо.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою не надано доказів щодо введення її в оману при укладенні спірного договору. ОСОБА_1 не оспорює, що її волевиявлення було спрямовано на придбання вікон.

Договір та додаток до нього підписано нею власноручно, що свідчить про ознайомлення з його умовами. Доказів щодо наявності фізичних вад, які унеможливлювали ознайомлення з умовами договору та розумінням його змісту позивачкою не надано.

За таких обставин підстав для визнання договору ВD 00063 від 10 листопада 2017 року недійсним не вбачається.

Рішення ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 25 квітня 2019 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 16 серпня 2019 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко