Справа № 464/9005/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/774/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Цап П. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Прокуратури Львівської області на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 січня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Бориславське відділення поліції Дрогобицького відділу поліції Головного управління національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

в с т а н о в и в:

13.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30 травня 2018 року, просив стягнути на його користь з держави Україна в особі Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 16292443,68 грн. моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури.

В обгрунтування позовних вимог покликався на те, що 18 квітня 2005 року ОСОБА_3 повідомив орган досудового розслідування про вчинення відносно нього 17 квітня 2005 року кримінального правопорушення невідомо особою. 18 квітня 2005 року відносно нього - ОСОБА_1 складено протокол явки з повинною щодо вчинення кримінального правопорушення відносно громадянина ОСОБА_3 04 травня 2005 року постановою слідчого СВ Бориславського МВ УМВСУ у Львівській області порушено кримінальну справу проти ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, який постановою слідчого від 06.06.2005 року перекваліфіковано на ч. 2 ст. 187 КК України. 18 травня 2005 року йому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. У зв`язку із перекваліфікацією злочину, 08.11.2005 року йому обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд та визнано його обвинуваченним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Досудове слідство неодноразово зупинялось та поновлювалась на стадії досудового слідства, у зв`язку із проведенням слідчого-оперативних заходів, зокрема по встановленні місця знаходження особи обвинуваченого. Після направлення кримінальної справи до суду підсудній не з`явився у судове засідання, у зв`язку з чим 20.02.2006 року постановою Бориславського міського суду Львівської області його оголошено в розшук та змінено запобіжний захід на тримання під вартою. 29.11.2006 року постановою Бориславського міського суду Львівської області кримінальну справу направлено на додаткове розслідування в прокурору м. Борислава. 28 січня 2013 року його ( ОСОБА_4 ) було затримано, а 30 січня 2013 року - повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, залишено щодо нього в силі запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 27 березня 2013 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 направлено до суду разом з матеріалами кримінальної справи для її розгляду. Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 12.06.2013 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.187 КК України та скасованано запобіжний захід - тримання під вартою, обраний ОСОБА_4 20.02.2006 року. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області вирок Бориславського міського суду Львівської області від 12.06.2013 року щодо ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 18.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2015 року, ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.187 КК України та виправдано за недоведеністю, що кримінальне правопорушення за ч.2 ст.187 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 Вважає, що внаслідок незаконних дій органу досудового слідства та прокуратури він в період з 18.04.2005 року по 29.03.2016 року незаконно перебував під судом та слідством, внаслідок безпідставного обвинувачення йому було завдано моральної шкоди на суму 16292443,68 грн., яка полягала у істотному порушенні його звичного способу життя, суттєвому обмеженні його прав та можливостей.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_6 500760 гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 551,20 грн в дохід держави. В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила Прокуратура Львівської області.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 визнавав свою вину під час досудового розслідування, чим вводив в оману слідство та суд, що виключає відповідно до ч. 4 ст.1176 ЦК України відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Так, під час розгляду справи судом досліджувалися матеріали кримінального провадження №000086 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України. На аркушах кримінальної справи 19-21 є протокол явки з повинною, який 18.04.2005 року власноручно підписав ОСОБА_2 , чим підтвердив скоєння ним інкримінованого злочину. Крім того, на аркуші справи 22 наявна розписка позивача, в якій він зобов`язувався відшкодувати всі збитки, завдані його злочинними діями.Вважає, що зазначені докази свідчать про те, що ОСОБА_2 на досудовому розслідуванні вводив в оману слідство і цим сприяв незаконному обвинуваченню, а тому не має права на відшкодування шкоди. Зазначає, що районним судом необґрунтовано взято до уваги твердження позивача, про те що визнавальні покази ним давалися під тиском, оскільки такі факти не підтверджені належними доказами, зокрема показаннями свідків, рішеннями судів, тощо. Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою факт ухилення ОСОБА_7 від суду і слідства, що стало причиною тяганини під час судового розслідування та судового розгляду. Вважає, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження наявності інших підстав для відшкодування завданої йому шкоди - рішень судів, постанов слідчих чи інших процесуальних документів. Зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Вказана правова позиція викладена у постанові пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Вважає, що в матеріалах позовної заяви відсутні достовірні докази того, що дії чи бездіяльність органів досудового слідства та прокуратури визнано в судовому порядку протиправними чи такими, що завдали шкоди позивачу, а отже відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні колегії суддів прокурор Заяць І.Є. скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача - Бенцарук Р ОСОБА_8 . проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання на порушення положень цієї статті, має захищене позовом право на відшкодування. Підстави виникнення права на відшкодування шкоди фізичній особі пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Такими підставами є незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконне затримання, незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Згідно ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень ч.1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян . У випадках, передбачених ч.1 ст.1 цього Закону завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Згідно п.п. 5, 6 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами).

Судом встановлено, що 18 квітня 2005 року відносно ОСОБА_1 складено протокол явки з повинною щодо вчинення ним кримінального правопорушення відносно громадянина ОСОБА_3 , передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яке 06.06.2005 року органом досудового розслідування перекваліфіковано на ч. 2 ст. 187 КК України.

Постановою слідчого СВ Бориславського МВ УМВСУ у Львівській області від 18 травня 2005 року позивачу обрано міру запобіжного заходу - підписку про невиїзд.

08 листопада 2005 року ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

22 листопада 2005 року складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №000086, про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, який із кримінальною справою направлено до суду для її розгляду.

За результатами розгляду справи постановою суду ОСОБА_9 оголошено у розшук та змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою.

29 листопада 2006 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 направлено у прокуратуру для організації проведення додаткового розслідування.

З матеріалів кримінального провадження № 0000086 судом встановлено, що досудове слідство відносно ОСОБА_9 неодноразово зупинялось та відновлювалось органом досудового слідства для проведення, зокрема оперативних заходів, спрямованих на встановлення місця знаходження обвинуваченого ОСОБА_4

28 січня 2013 року ОСОБА_4 було затримано, а 30 січня 2013 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

27 березня 2013 року обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 був направлений до суду для розгляду.

Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 12.06.2013 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.187 КК України та скасованано запобіжний захід - тримання під вартою, обраний ОСОБА_4 20.02.2006 року (справа № 438/410/13-к).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області вирок Бориславського міського суду Львівської області від 12.06.2013 року щодо ОСОБА_4 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 18.06.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2015 року, ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.187 КК України та виправдано за недоведеністю, що кримінальне правопорушення за ч.2 ст.187 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_4 (справа № 457/198/14-к).

В касаційному порядку справа № 457/198/14-к не переглядалася.

Судом встановлено, що у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивач перебував під слідством та судом з 18 квітня 2005 року по 29 березня 2015 року, що становить 119 місяців 12 днів.

Відповідно до висновку № 2619 від 02 травня 2018 року, складеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз за результатами судово-психологічної експертизи, ситуація, яка досліджувалась за участі та щодо ОСОБА_10 на досудовому розслідуванні є психотравмувальною і такою, внаслідок якої останньому спричинені психологічні страждання за наявності таких психотравмуючих факторів: тривале перебування в якості обвинуваченого, підсудного, обмеження свободи у вигляді тримання під вартою, утворили на шляху життєвої самореалізації надлишкові перешкоди, що набуло соціального та психологічного руйнівного для нього характеру; утворення перепон у реалізації життєвих планів; гостре відчуття несправедливості та безсилля, втрата віри та довіри, відчуття небезпеки та безвиході, тривале перебування у постійному відчутті загрози та підвищеної пильності; в силу тривалості та інтенсивності дій психотравмувальні обставини є незворотньо порушеними; відбулись структурні зміни особливості, які мають незворотній характер; процес адаптації до нових умов потребуватиме надалі значних психічних зусиль для відновлення.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_9 та стягуючи на користь позивача з держави України в особі Державної казначейської служби України 500760 (п`ятсот тисяч сімсот шістдесят) гривень 00 копійок на відшкодування моральної шкоди, районний суд виходив з того, що за час незаконного перебування під слідством та судом, ОСОБА_2 зазнав моральних страждань та вірно розрахував розмір такої, виходячи з мінімального розміру заробітної плати, встановленої державою на час розгляду справи з розрахунку 4173,00 грн. х 120 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом).

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що позивач на досудовому слідстві визнавав свою вину, чим вводив суд в оману, що згідно положень ч. 4 ст.1176 ЦК України виключає відповідальність органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду за шкоду, завдану фізичній особі незаконним засудженням, незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, незаконним застосуванням як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, яка відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, оскільки такі спростовуються вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 18 червня 2015 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2016 року, якими встановлено, що органи досудового розслідування з 19.04.2005 року так і не забезпечили ефективного розгляду заяви обвинуваченого ОСОБА_4 щодо застосування до нього психологічного насильства при складенні протоколу явки з повинною ДІМ Бориславського МВ ГУМВС України ОСОБА_11 ,а відтак, суд вважав недопустимими доказами як протокол явки з повинною від 18.04.2005 року, так і розписку від 18.04.2005 року.

Крім того, ухвалою колегії судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області від 29.03.2016 року встановлено, що протягом усього досудового розслідування та судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 наполягав на своїй непричетності до інкримінованого йому розбійного нападу. Інших об`єктивних даних, інших доказів, крім протоколу явки з повинною та розписки ОСОБА_4 про причетність обвинуваченого до вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, органами досудового розслідування не зібрано. Як і не стверджено цього і із показань у суді потерпілої ОСОБА_12 , яка подавала до суду письмові заяви, в яких вважає, що даний злочин вчинений не ОСОБА_4 , обвинувачення відносно нього є надуманим і претензій до останнього не має (а.с.29).

З наведених мотивів, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Прокуратури Львівської області залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.08.2019 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.