Справа № 527/963/19
провадження 2/527/513/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Павлійчук А. В.,

при секретареві судового засідання - Бутко В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права на земельну частку (пай), -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що у лютому 1987 року він розпочав свою трудову діяльність у колишньому радгоспі імені Н.К. Крупської в с. Пронозівка Глобинського району Полтавської області, де працював робітником будівельної бригади до призову а строкову військову службу у серпні 1987 року. Пізніше він працював у радгоспі ім. Крупської з 18.09.1992 року по 11.01.1993 рік, та з 07.09.1995 року по 28.07.1998 рік. В цей самий час, а саме 27.02.1998 року за рішенням загальних зборів членів колективу радгосп ім.. Крупської був реорганізований та перейменований в колективне сільськогосподарське підприємство ім. Крупської. Таким чином він став членом КСГП ім. Крупської. Після розпаювання майна КСГП ім.. Крупської, що відбулося на піставі рішення Глобинської районної ради VІІІ сесії 23-го скликання від 09.04.1999 року, до реформованого КСГП передано у колективну власність 4005,9 га землі, яка підлягала розпаюванню. Отже, на час розпаювання він був членом вказаного сільськогосподарського підприємства. В результаті розпаювання йому був відхилений пай та 3,20 умовних кадастрових гектарів та виданий Сертифікат на право власності на земельну частку (пай). Декілька років він отримував орендну плату, проте пізніше виплати припинилися. До 2017 року він вважав, що має земельну частку (пай) та є її власником, проте у 2017 році при спробі забрати пай з КСГП новим керівництвом йому було повідомлено, що в дійсності майновий пай він не отримував. У 2018 році він встановив, що пай видавався його брату, який є повною тезкою позивача, а сему ОСОБА_1 , який також працював у КСГП ім.. Крупської в той же час, що і позивач, стаж його роботи практично дорівнює стажу роботи позивача, проте земельну ділянку (пай) було виділено лише брату. Таким чином позивач під час розпаювання працював та був членом КСГП ім. Крупської, мав право на земельну частку (пай), але у список членів КСГП, що мають право на земельну частку (пай) помилково включений не був. Про своє порушене право дізнався лише в 2017 році, оскільки вважав, що сертифікат виданий ОСОБА_1 виданий на нього, а не на його брата.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить задовольнити позовну заяву та визнати за ним право на земельну ділянку (пай) розміром 3,2 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Пронозівської сільської ради Полтавської області.

У судове засідання позивач не з`явився, подав до суду заяву, в який просив справу розглядати за його відсутності та вказав, що позовні вимоги підтримують.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився надав відзив, відповідно до якого заперечую проти задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки право позивача на земельну частку (пай) виникло з 1999 року, а позивач дізнався про порушення свого права у серпні 2017 року, крім того зазначили, що вони є неналежними відповідачами по справі. Розгляд справи проводити без участі представника.

Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до такого висновку.

Судом установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач по справі з 07.09.1995 року працював слюсарем з ремонту с/х та перегрузочних машин в радгоспі ім. Крупської, який в подальшому 27.02.1998 року став Колективним сільськогосподарським підприємством ім. Крупської, звідки 28.07.1998 року був звільнений, що підтверджується записами в Трудовій книжці серії НОМЕР_1 . ( а. с. 10-13)

За повідомленням відділу у Глобинському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 14.02.2018 р. № 60/104-18, ОСОБА_1 отримав сертифікат на земельну частку (пай) ПЛ № 0340915 зареєстрованого за № 1025 від 28.12.1999 року згідно розпорядження голови Глобинської РДА від 22.12.1999 року № 752 на території Пронохзівської сільської ради Глобинського району на площу 3,20 га ( в умовних кадастрових).

Згідно письмового пояснення ОСОБА_1 , він як і його брат позивач ОСОБА_1 є його повною тезкою, різниця лише в датах народження, позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 , а він ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом працювали в КСГП ім. Крупської і один і той же час і були членами КСГП та приймали участь в розпаюванні земель. До останнього часу пай вважали, що належить позивачу, лише у 2017 році дізналися, що виділявся пай на нього, а не брата. Вважає помилкою, що нове керівництво не включило брата до списку бо не знали, що на підприємстві працює дві особи з однаковими анкетними даними, тому вважає, що його брат також має право за земельну частку ( пай).

Згідно з ч.1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч.1 і ч.2 ст. 126 ЗК).

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до п. 2 Указу № 720/95 право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Згідно з положеннями ч. ч. 9, 10 ст. 5 Земельного кодексу України ( надалі ЗК України) 1990 року кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі.

Частина друга статті 23 ЗК України 1990 року визначала, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей Коституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому необхідно встановити чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював в колективному сільськогосподарському підприємстві ім. Крупської, та був його членом, отже набув право на земельний пай.

Розглядаючи доводи представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, що відповідач правомірність включення позивача до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) не оспорює, а тому приходить до висновку що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності в особи титулу власника, тому до позовних вимог ОСОБА_1 позовну давність застосовувати не слід.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду (ВС/КГС, справа № 904/10673/16).

Слід зазначити, що на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення ЄСПЛ у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії"). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-81, 141, 524, 529, 549 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963 року, ст.ст. 13,76, 81, 82, 258, 259, 263, 265, 268, 273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права на земельну частку (пай) - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем села Пронозівка, Глобинського району Полтавської області, (зареєстроване місце проживання: Полтавська область, Глобинський район, с. АДРЕСА_1 , рнокпп - НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 ), право на земельну частку (пай) розміром 3,20 умовних кадастрових гектарів, яка розташована на території Пронозівської сільської ради Полтавської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду .

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: Полтавська область, Глобинський район, с. АДРЕСА_1 , рнокпп - НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 );

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області (місце знаходження: Полтавська область, м. Полтава, вул. Уютна, 23, ).

Суддя А. В. Павлійчук