Постанова

Іменем України

30 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 524/7395/15-ц

провадження № 61-12140св18

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 вересня 2016 року у складі судді Андрієць Д. Д. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила поділити майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: визнати за нею право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 із припиненням права ОСОБА_2 на цю квартиру; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на земельну ділянку площею 0, 0024 га, яка розташована у дворі будинку АДРЕСА_3 , кадастровий номер :07:001:0574, та побудований на ній гараж, а також на легкові автомобілі «ВАЗ 21061», державний номерний знак НОМЕР_1 , та «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 , із припиненням за нею права власності на дане майно.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з травня 1986 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням суду від 11 грудня 2014 року між ними розірвано.

За час подружнього життя ними за спільні кошти було придбано наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 вартістю 500 000 грн, земельну ділянку площею 0, 0024 га, яка розташована у дворі цього будинку та побудований на ній гараж, вартістю 100 000 грн, легкові автомобілі «ВАЗ 21061» вартістю 20 000 грн та «Volkswagen Passat» вартістю 100 000 грн.

Вказане майно зареєстровано за відповідачем. Під час вирішення питання про його поділ між сторонами виник спір,оскільки відповідач не визнає її права на частку в цьому майні.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , на Ѕ частину автомобіля «ВАЗ 21061», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та на Ѕ частину автомобіля «Volkswagen Passat», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , на Ѕ частину автомобіля «ВАЗ 21061», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та на Ѕ частину автомобіля «Volkswagen Passat», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Залишаючи спірну квартиру та автомобілі у спільній частковій власності сторін без їх реального поділу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, поділ якого здійснюється, виходячи із засади рівності часток подружжя, обставин для відступлення від якої позивачем не доведено та судом не встановлено.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поділ земельної ділянки та гаража, суди виходили з того, що земельна ділянка набута відповідачем у власність шляхом приватизації, а тому є його особистою приватною власністю, а збудований на ній гараж є об`єктом самочинного будівництва, у зв`язку з чим не може бути предметом поділу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів, що гараж не є об`єктом права власності, опираються виключно на припущення, які ґрунтуються на усних поясненнях представника відповідача.

При вирішенні справи суди не врахували інтереси сторін та фактичні обставини справи, а саме, що спірні автомобілі перебувають в одноособовому володінні та користуванні відповідача, як і гараж, який призначений для їх зберігання, а тому позивач фактично позбавлена будь-якого реального права користування і розпорядження ним, а квартирою, яка є предметом поділу, відповідач не користується і не проживає в ній, комунальні послуги не оплачує.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди не вирішили по суті спір щодо поділу майна, який здійснюється шляхом виділення його в натурі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її матеріали з Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

03 березня 2018 року справу № 524/7395/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Суди встановили, що з 31 травня 1986 року по 11 грудня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі за спільні кошти сторін було придбано квартиру АДРЕСА_1 , легкові автомобілі «ВАЗ 21061», 1982 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та «Volkswagen Passat», 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , які зареєстровані на ім`я ОСОБА_2 .

Також у період шлюбу ОСОБА_2 , на підставі рішення 13 сесії 5 скликання Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області від 04 березня 2008 року, набув право власності на земельну ділянку площею 0, 0024 га, розташовану у дворі будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статтей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, набуте подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Встановивши, що спірна земельна ділянка одержана відповідачем у власність шляхом приватизації, суди дійшли правильного висновку про те, що вона є його особистою приватною власністю і поділу між колишнім подружжям не підлягає.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частин першої, другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, а відтак виключає це майно із цивільного обороту, що унеможливлює його поділ.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Встановлено, що право власності на гараж, збудований на земельній ділянці у дворі будинку АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно не зареєстровано, а доказів, які б спростували факт того, що гараж є об`єктом самочинного будівництва, позивачем не надано, а тому колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для поділу цього майна між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній власності, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

Встановивши, що передбачених статтею 364 ЦК України підстав припинення права співвласника на частку у спільному майні позивач у встановленому законом порядку не заявляла та відповідних обставин в суді не доводила, суди дійшли обґрунтованого висновку про залишення неподільних речей (спірних квартири та транспортних засобів) у спільній частковій власності сторін з визначенням ідеальних часток кожного з подружжя у цьому майні.

При цьому, при визначенні розміру часток кожного з подружжя, суди правильно виходили із загальних засад їх рівності з огляду на недоведеність позивачем обставин для відступлення від цих засад.

Посилання в касаційній скарзі на те, що висновки судів ґрунтуються на припущеннях є безпідставними та спростовуються вищенаведеними та встановленими судами обставинами.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов

СуддіВ. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук

М. Ю. Тітов