РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/4774/18

Провадження № 2/643/599/19

27.11.2019 Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Букреєвої І.А., за участю секретаря Воловод К.А., у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові, розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя просить визнати спільною сумісною власністю подружжя, набутою під час перебування у шлюбі, а саме квартиру АДРЕСА_1 , житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 57,1 кв.м , що знаходиться в АДРЕСА_2 та житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 27,8 кв.м , який знаходиться у АДРЕСА_3 . Поділити майно наступним чином : квартиру у місті Харкові залишити їй на праві власності , а будинки у Балакліївському районі - відповідачу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 21 серпня 1993 року було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області. На даний час сторони вирішили розірвати шлюб , за ініціативою відповідача подано позов про розірвання шлюбу до Московського районного суду м. Харкова. За час сумісного життя у шлюбі було набуто спільне майно. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Враховуючи той факт, що із витрачених на квартиру коштів у сумі - 12 661 грн., особистих коштів позивачки - 6 811 грн. , які вона отримала від продажу своєї квартири , тобто її особистий вклад 25 відсотків , тому вважає , що її доля у спірному майні становить 75% квартири, а відповідача - 25%., що явно менш вартості двох будинків , які зареєстровані на ім`я відповідача та якими він користується. Вона постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 , тому просить залишити квартиру на праві власності за нею , а за чоловіком визнати право власності на два будинки.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою , в якої просив суд розглянути справу у його відсутність , поділити майно між ними у рівних частках .

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи, вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між позивачкою ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 21 серпня 1993 року було зареєстровано шлюб, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області , про що свідчить копія свідоцтва про шлюб на а.с. 23 . На даний час сторони розірвали шлюб , про що свідчить рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2018 року ( рішення № 643/15318/17 ) . За час сумісного життя у шлюбі було набуто спільне майно : квартира АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі-продажу квартири від 26 червня 2004 року на а.с.31-32. У відповідності до цього договору ОСОБА_1 придбала зазначену квартиру за 12 661 грн. Зазначений договор був завреєстрований у реєстрі прав власності на нерухоме майно ( а.с.33) .

Крім того , суду надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нкерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с.28 - 30 ) , у відповідності до якої за відповідачем ОСОБА_2 10 серпня 2014 року зареєстроване право власності на житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 57,1 кв.м , що знаходиться в АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу та 11 жовтня 2012 року зареєстроване право власності житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 27,8 кв.м , який знаходиться у АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В ст.71 СК України встановлені способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і вказано, що майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Можлива компенсація вартості за частку у майні одному з подружжя у разі його згоди.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11від 21 грудня 2007 р., поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

З огляду на викладені обставини вбачається, що житлові будинки та квартира придбані під час перебування сторін у шлюбі, тому відповідно до вищевказаних положень сімейного законодавства є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи позивач про те, що спірна квартира була придбана останньою частково з доплатою її особистих коштів , отриманих від продажу власної квартири за адресою АДРЕСА_4 , договір купівлі-продажу якої був укладений в один день з договором купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1 , а саме 26 червня 2004 року ( а.с.15-16) в розмірі 6 811 грн. , не спростовує висновків суду, що вказане майно є спільним сумісним майном подружжя, враховуючи, що ніяким іншим чином витрата саме цих коштів на придбання спільної квартири не підтверджена .

Відповідно до ст.65 Сімейного Кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя; нормативно-правовий акт № 11 від 21.12.2007 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, суду не надано відзиву або будь яких письмових доказів, що підтверджують заперечення проти позову, тому суд позбавлений можливості врахувати інші докази та приймає до уваги лише ті докази, які містяться в матеріалах справи.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги за основним позовом є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Позивачкою не надано також доказів вартості майна , що необхідно поділити на даний час . а тому суд позбавлений вирішити питання про визначення співмірності вартості майна визначеним часткам.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином : визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1 /2 частини квартири АДРЕСА_1 , по 1 /2 частини житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 57,1 кв.м , що знаходиться в АДРЕСА_2 та по 1 /2 частини у житловому будинку з надвірними будівлями загальною площею 27,8 кв.м , який знаходиться у АДРЕСА_3 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення, апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів.

Повний текст рішення складений 28 листопада 2019 року.

Суддя