Дата документу 04.01.2019 Справа № 324/1785/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Є.У. № 324/1785/17 Головуючий у І-й інстанції: Кацаренко І.О.
Провадження № 22-ц/807/229/19 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 січня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

ОСОБА_2

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» на рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» Регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому із урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити його на посаді помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів «Пологівського локомотивного депо» регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця»; стягнення з відповідача на його, користь, середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на час постановлення рішення тобто 18.06.2018 року починаючи з 03.11.2017 року у сумі 105102,81 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що наказом в.о.начальника структурного підрозділу «Пологівське локомотивного депо» №56/с від 03 листопада 2017 року його, позивача, звільнено з роботи 03 листопада 2017 року з посади помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів за вчинення дій, що дають підставу для втрати довіря, у відповідності з п.2 ст.41 КЗПП України.

Вказаний наказ позивач вважає незаконним. Так, відповідно до зазначеного наказу його звільнено з посади помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів з підстав втрати довір'я у відповідності до п.2 ст. 41 КЗпІІ України, а саме за те, що локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_5, помічника машиніста ОСОБА_4 допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України 29 липня 1992 року та затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 січня 1993 року №55 в частині: збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронність вантажів і багажу, вживання заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування; дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Його, позивача, посада помічника машиніста тепловоза цеху експлуатації локомотивів не відноситься до таких, що безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, а така підстава для звільнення, як «розтрата матеріально-технічних засобів», про які йдеться у оскаржуваному наказі, не дає підстав для звільнення його за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, тим більше, що роботодавець у наказі не визначив і не обґрунтував, чи відноситься пальне, недостача якого нібито ним виявлена, до «матеріально-технічних засобів».

Оскаржуваним наказом його, позивача, звільнено з посади за дії, що дають підставу для втрати довір'я, тобто, як зазначено у наказі, своїми умисними діями з корисливих спонукань, з метою особистого збагачений, ОСОБА_4 (наче б-то) скоїв протиправні дії - використовував довірений локомотив в особистих цілях. При цьому, зазначає позивач, роботодавець не навів мотиви для винесення наказу про звільнення і не зазначив, у чому саме проявилися протиправні дії, а також не встановив наявність вини працівника ОСОБА_4 у недостачі дизельного палива. Відповідно до наказу №56/с, підставою для звільнення стали пояснення працівника ВОХР ОСОБА_6, який на дільниці «Оріхівська» на 244 км побачив з вікна задньої кабіни з правого боку по руху поїзда каністри у кількості 10 шт., які лежали на узбіччі, і до яких під'їжджав автомобіль... Ці пояснення ОСОБА_6, які, як стверджує позивач, не підтверджуються фото, відео-фіксацією, не могли бути підставою для винесення наказу про звільнення у зв'язку з тим, що охоронець бачив лише каністри, які лежали біля залізничної колії. Повідомити про те, були вони пусті чи наповнені якоюсь рідиною, він не міг. Навіть якби каністри і були наявні, вони ніякого відношення до нього, позивача, не мають, оскільки після заїзду локомотиву в депо комісія під керівництвом в.о.начальника депо ОСОБА_7 виконала огляд локомотива на якість виявлення пломбування та фарбування паливної системи локомотива і не виявила незаконного зливу палива.

У наказі роботодавцем зазначено, що ОСОБА_4 вчинив «умисні дії з корисливих спонукань з метою особистого збагачення, використовував довірений локомотив в особистих цілях», однак не вказано, у чому саме полягали ці протиправні дії. Факт крадіжки працівником ОСОБА_4 дизельного пального нічим не підтверджується.

ОСОБА_4 обґрунтовуючи свої позовні вимоги, також зазначив, що згідно ч.3 ст.41 КЗпП України при звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватись вимог статті 43 КЗпП України, якою визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

На звернення власника до профспілкового комітету про надання згоди на звільнення, головою профспілкового комітету локомотивного депо 03 листопада 2017 року було відмовлено у наданні такої згоди на звільнення, і це рішення про відмову позивач вважає цілком обґрунтованим і мотивованим. Проте, не зважаючи на таке рішення профспілкового комітету власник в порушення вимог ст.43 КЗпП України звільнив його, ОСОБА_8, без згоди профспілкового комітету.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_4 також зазначив, що він працював у відповідача з 1994 року по день звільнення, і за весь час роботи він не притягувався до дисциплінарної або іншого виду відповідальності, а, навпаки, має низку заохочень. Отже, стверджує позивач, він є працівником, який безпосередньо не обслуговує грошові або товарні цінності, не вчинив жодних умисних чи з необережності дій, які надавали б відповідачу підстави для втрати до нього, ОСОБА_9, довір'я, бо, зокрема, відносно нього не порушено кримінального провадження щодо викрадення дизельного пального. ОСОБА_10 того, зазначив позивач у позові, в порушення вимог ч.3 ст.41, ст.43 КЗпП України, відповідач, не маючи попередньої згоди первинної профспілкової організації на його, ОСОБА_4, звільнення, а, навпаки, маючи рішення про не надання такої згоди, звільнив позивача. Тобто, відповідач не мав при звільненні позивача жодних доказів наявності винних дій з боку позивача, а тому звільнення з підстав втрати довір'я є незаконним.

Рішенням Пологівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, на посаді помічника тепловоза цеху експлуатації локомотивів структурного підрозділу «Пологівське локомотивне депо» регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого ОСОБА_4 підлягало негайному виконанню.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська, 5) в особі регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 49602, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького,108) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, заробіток за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2017 року по 18 червня 2018 року включно в сумі 104271 (сто чотири тисячі двісті сімдесят одну) гривню 23 копійки.

Допущено негайне виконання рішення в частині виплати ОСОБА_4 середньомісячного розміру заробітної плати в сумі 14013 (чотирнадцять тисяч тринадцять) гривень 71 копійку.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Тверська,5) в особі регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: 49602, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького,108) на користь держави 1600 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПАТ «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» просило рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, стягнути на користь відповідача понесені судові витрати.

В апеляційній скарзі зазначає, що ст. 41 КЗпП встановлює додаткові підстави для розірвання трудового договору, до яких відноситься втрата довіри до працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, а тому висновок суду про те, що вина працівника розкраданні має бути підтверджена вироком є безпідставним.

Також апелянт посилається на те, що висновок профспілкового комітету про ненадання згоди на звільнення не є обґрунтованим нормами закону. Судом не прийнято до уваги вчинення дій, які свідчать про втручання в паливно-енергетичну систему тепловозу, а отже обставини справи зясовані неповно, зроблений неправильний розрахунок для стягнення заробітної плати, а подати власні заперечення відповідач не встиг, тому що уточнення позовної заяви в цій частини подане запізно.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено що позивач з серпня 1989 року працював у локомотивному депо ОСОБА_3 залізниці на посадах слюсаря з ремонту рухомого складу, дублера помічника машиніста тепловозу, помічника машиніста тепловозу. У грудні 1989 року ОСОБА_4 був звільнений з локомотивного депо ОСОБА_3 у звязку з призивом на військову службу. Після демобілізації з армії ОСОБА_4 21 січня 1992 року був прийнятий на роботу до Пологівського локомотивного депо Приндіпровської залізниці дублером помічника машиніста тепловозу, а 06 лютого 1992 року його було переведено помічником машиніста тепловозу, і на цій посаді ОСОБА_4 пропрацював у Пологівському локомотивному депо по 02 листопада 2017 року включно, маючи при цьому згідно записів у трудовій книжці 12 заохочень з 2000 по 2016 роки у звязку з роботою на зазначеному підприємстві.

Наказом №56/с від 03 листопада 2017 року позивача було звільнено з роботи з посади помічника машиніста тепловоза на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, про що зроблено запис у трудовій книжці за №12. Підставою для звільнення ОСОБА_4 у наказі про його звільнення зазначено Протокол засідання комісії з питань профілактики правопорушень Пологівського локомотивного депо від 02 листопада 2017 року №8.

Згідно наказу №56/с від 02 листопада 2017 року, 02 листопада 2017 року локомотивна бригада у складі машиніста тепловозу ОСОБА_11 та помічника машиніста ОСОБА_4 прийняла дизельне паливо у кількості: секція А - 2750 л або 2255 кг, секція Б - 2600 л або 2132 кг, питома вага 0,820. На тепловозі 2ТЕ116-1240 система Дельта-Су не відображає показання рівня палива на обох секціях, тому ці дані не були занесені до маршруту машиніста ф.ТУ-3 ІОЦ. По станції ОСОБА_12 до локомотива 2ТЕ116-1240 підійшов працівник ВОХР ОСОБА_6 Машиніст тепловоза ОСОБА_11 перевірив посвідчення робітника ВОХР №2477 та його маршрутний лст на супроводження вантажу поїзда №2749, в 9 розділі маршруту машиніст ф.ТУ-3 ІОЦ виконав відповідний запис та допустив ОСОБА_6 на локомотив у ведому секцію. В порушення заходів з виконання комплексної програми з енергозбереження, раціонального використання ПЕР на 2017 рік та розпорядження Укрзалізниці від 25 травня 2000 року №ЦТ-685, а таож вимог розпорядження №ЦЗ-1-С8/1277 від 10 грудня 2013 року, локомотивна бригада по станції ОСОБА_12 (пункт оберту) не виконала заміри палива по баку локомотива та не виконала запис до маршруту машиніста. Після заїзду локомотива в депо комісія під керівництвом в.о.начальника депо ОСОБА_7 виконала огляд локомотива 2ТЕ116-1240 на якість пломбування та фарбування паливної системи локомотива (Акт огляду додається до протоколу). При виконанні контрольного розрахунку права витрат дизельного палива за поїдку згідно питомих норм, встановлених розпорядженням директора з інженерно-технічого забезпечення ПАТ «Укрзалізниця» ОСОБА_10 від 27 грудня 2017 року №Ц-4-25/212-17, норма становить 1294 кг при фактичних витратах 1598 кг. Перевитрата дизельного палива становить 1278 кг при фактичних витратах 1598 кг. Перевитрата дизельного палива 320 кг. Враховуючи, що норма на ведення вантажних поїздів на дільниці Запоріжжя-Пологи знижена на 130 кг, необґрунтована перевитрата палива становить 174 кг. Машиніст тепловоза ОСОБА_11 чітких пояснень причин перевитрати дизельного палива в кількості 174 кг не надав, чим порушив п.3.12 Інструкції локомотивній бригаді ЦТ-0106 та вказує на те, що локомотивна бригада підготувала дизельне паливо для крадіжки. Локомотивна бригада у складі машиніста тепловоза ОСОБА_11 і помічника машиніста ОСОБА_4 допустила грубі порушення нормативних документів з безпеки руху, вимог Положення про дисципліну працівників залізничного транспорту, погодженого з Радою профспілки залізничників і транспортних будівельників України від 26 січня 1993 року №55 в частині: збереження матеріально-технічних засобів, забезпечення схоронності вантажів і багажу, вживання заходів до запобігання випадкам їх розкрадання, втрат, пошкоджень та псування; дотримання Правил внутрішнього трудового розпорядку. Вищевказаний випадок свідчить про те, що помічник машиніста тепловоза ОСОБА_4 своїми умисними діями з корисливих спонукань, з метою особистого збагачення, скоїв протиправні дії використав довірений локомотив в особистих цілях, що дає підставу для втрати довіря з боку керівництва підприємства (а.с.6-7).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з положень ч.2 ст.41 КЗпП України, за якими трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Не можуть бути звільнені на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, тобто у в зв'язку з втратою довір'я до них, працівники, які мають відношення до грошових чи матеріальних цінностей, але не пов'язані з їх безпосереднім обслуговуванням.

Суд також правильно послався на розяснення, надані в Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року за якими звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Втрата довіря може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Недовір'я до працівника не може ґрунтуватися лише на підозрі власника або уповноваженого ним органу.

Як встановлено матеріалами справи та не оспорюється сторонами, ОСОБА_4 займав посаду помічника машиніста тепловоза та не був матеріально відповідальною особою.

Наказ про звільнення, як підстава притягнення до крайньої міри дисциплінарної відповідальності, має містити зазначення про обставини, за яких вчинено дисциплінарний проступок та склад цього проступку, наявність вини працівника, наслідки та причинний звязок між його діями та виниклими наслідками.

Досліджуючи оспорюваний наказ, суд першої інстанції врахував, що підставою для звільнення ОСОБА_4 зазначено: «помічник машиніста тепловоза ОСОБА_4 своїми умисними діями з корисливих спонукань, з метою особистого збагачення, скоїв протиправні дії використав довірений локомотив в особистих цілях, що дає підставу для втрати довіря з боку керівництва підприємства».

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тож суд першої інстанції врахував, що жодними доказами не доведено умисних дій з боку ОСОБА_4 з корисливих спонукань, які призвели до його збагачення; не доведено скоєння ОСОБА_4 протиправних дій щодо використання локомотиву в особистих цілях. По даному факту, а саме щодо скоєння ОСОБА_4 протиправних дій будь-яких повідомлень до правоохоронних органів відповідачем не робилося, та жодних перевірок факту не проводилося.

Відтак суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що немає підстав ставити у вину ОСОБА_4 вчинення протиправних дій, які призвели до втрати довіря з боку керівництва.

Ще однією підставою для задоволення позову є порушення порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Так, при звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власником або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватися вимог ст.ст. 40-43 КЗпП України. Положеннями цієї статті визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст.41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу, первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

На засіданні профспілкового комітету Пологівського локомотивного депо ОСОБА_3 залізниці 03 листопада 2017 року, профспілковим комітетом одностайно у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 на підставі п.2 ст.41 КЗпП України було відмовлено.

Зазначене рішення є мотивованим, узгоджується з іншими встановленими обставинами справи, а посилання у апеляційній скарзі на те, що воно не містить правового обґрунтування, а лише спирається на наукові коментарі до КЗпП, ще раз підтверджує, що рішення є мотивованим, вимог до його нормативного обґрунтування нормами права закон не містить.

Зазначення у апеляційній скарзі про неправильність розрахунку, здійсненого судом не підтверджене жодними доказами.

Так, апелянт зазначає про те, що уточнений позов надійшов запізно перед засіданням суду, що унеможливило завчасне ознайомлення з ним. Проте апеляційна скарга, яка була складена понад місяць після розгляду справи, також не містить жодних належних розрахунків, які свідчили б про допущені судом першої інстанції помилки.

При вирішенні питання про розмір стягнення, суд першої інстанції керувався роз'ясненнями, викладеними у п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», та п.8 р.4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, за якими нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Також судом враховані наявні у справі відомості про заробіток позивача, надані самим же відповідачем, зроблений докладний розрахунок грошових сум, які підлягали стягненню на користь позивача у звязку з незаконним звільненням.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі Регіональної філії «ОСОБА_3 залізниця» Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.

Рішення Пологівського районного суду Запорізької області від 18 червня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 4 січня 2019 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

ОСОБА_2