ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 травня 2019 року

м. Харків

справа № 638/3334/16-ц

провадження № 22ц/818/1178/19

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів - Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:

позивач : ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

законний представник відповідачів: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник відповідачів: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, з апеляційною скаргою законного представника відповідачів ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, постановлене 30 листопада 2018 року, в складі судді Хайкіна В.М., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за договорами позики від 01.06.2014 року № б/н та договором позики від 24.11.2014 року, у розмірі 257778460,12 грн. (як еквівалент в іноземній валюті у розмірі 9470673,00 доларів США).

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено три договори позики, а саме: договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 43379512,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики від 01.06.2014 року на суму 63934640,00 грн., що за умовами договору, еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір позики від 24.11.2014 року в сумі 6392124,00 грн., еквівалент у розмірі 423600,00 доларів США. Відповідно до умов всіх зазначених договорів позики позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 01.06.2015 року. Грошові кошти були належним чином отримані ОСОБА_5 , що підтверджується: актом від 01.06.2014 року; актом від 01.06.2014 року; розпискою від 24.11.2014 року. Разом з тим, грошові кошти не були повернуті ОСОБА_1 , оскільки позичальник помер. З метою отримання належних позивачу грошових коштів, 28.04.2015 року він подав у встановленому порядку до Шостої Харківської державної нотаріальної контори вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців боржника та йому було повідомлено, що спадкова справа заведена 24.04.2015 року та переслано вимогу (претензію) кредитора до Першої Харківської державної нотаріальної контори за місцем ведення спадкової справи. Додатково, 15.05.2015 року позивач звернувся безпосередньо до відомих йому спадкоємців позичальника, а саме: дружини померлого ОСОБА_6 та матері ОСОБА_7 з письмовими вимогами кредитора померлого боржника щодо виконання зобов`язань та запропонував сплатити заборгованість за договорами позики або звернутися до нього щодо вирішення питання про можливі заходи врегулювання заборгованості у позасудовому порядку. Оскільки спадкоємці не сплатили заборгованості за договорами позики, з метою захисту своїх прав, 31.07.2015 року він звернувся з позовною заявою до суду за захистом своїх порушених прав.

З копії матеріалів нотаріальної справи Першої Харківської державної нотаріальної контори стало відомо, що дружина померлого ОСОБА_4 та мати померлого ОСОБА_8 , повнолітній син померлого ОСОБА_2 відмовилися від спадщини. Натомість, спадкоємцями померлого за законом є його неповнолітні сини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У зв`язку з тим, що судом було відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про зміну відповідачів на належних, ОСОБА_1 звернувся з окремим позовом до спадкоємців ОСОБА_5 , які прийняли спадщину.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 - задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в межах вартості майна, одержаного у спадщину, заборгованість за договорами позики від 01.06.2014 року №б/н, від 01.06.2014 року №б/н та договором позики від 24.11.2014 року у розмірі 257778460 грн. 12 коп. (як еквівалент в іноземній валюті у розмірі 9470673 доларів США.) Стягнуто в дольовому порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6890 грн.

В апеляційній скарзі законний представник відповідачів ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Вважає, що суд помилково дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Вказує на те, що позивачем не надавалися для огляду суду та для ознайомлення відповідачам або їх представникам оригінали боргових документів, копії яких були долучені ним до матеріалів справи. Судом першої інстанції були проігноровані відповідні клопотання, які заявлялись відповідачами, чим позбавлено відповідачів можливості належним чином довести свою позицію по справі. Наполягає на тому, що позивач не довів факт отримання ОСОБА_5 грошових коштів, оскільки на розрахункові рахунки ОСОБА_5 такі кошти не надходили, а ОСОБА_1 не довів, що будучи нерезидентом ввіз в Україну загалом 9470673 доларів США або мав такі кошти в своєму розпорядженні в Україні. Враховуючи наведене, судом було не повно з`ясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга законного представника відповідачів ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено три договори позики: договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 43379512, 00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 63934640, 00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір позики від 24.11.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 6392124, 00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті в розмірі 423600, 00 доларів США. (т. 1, а. с. 13-14, 16-17, 19-20).

Згідно акту від 01.06.2014 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_5 прийняв в якості позики грошові кошти в розмірі 43379512, 00 грн., що станом на дату підписання акту згідно курсу Національного банку України складає 3685600 доларів США (три мільйони шістсот вісімдесят п`ять тисяч шістсот) доларів США (Т. 1, а. с. 15).

Згідно акту від 01.06.2014 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_5 прийняв в якості позики грошові кошти в розмірі 63934640, 00 грн., що станом на дату підписання акту згідно курсу Національного банку України складає 5432000,00 доларів США (три мільйони шістсот вісімдесят п`ять тисяч шістсот) доларів США (Т. 1, а. с. 18).

Згідно розписки від 24.11.2014 року, ОСОБА_5 підтвердив заборгованість перед ОСОБА_1 у сумі 9470673 долари США на 24 листопада 2014 року, що включає договір позики від 24.11.2014 року та суму двох договорів позики від 01.06.2014 року (т. 1, а. с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданою Відділом реєстрації смерті у м. Києві 04.02.2015 року (т. 1, а. с. 31).

15.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_4 (дружини померлого) та ОСОБА_8 (матері померлого) з письмовими вимогами кредитора померлого боржника щодо виконання зобов`язань, про що свідчать копії поштових відправлень (т. 1, а. с. 42, 47).

ОСОБА_4 є дружиною померлого позичальника, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 18.09.1993 року (Т. 1, а. с. 56).

Згідно інформації, наданої Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 24.11.2016 року за вих. №10917/15.10-04-06, дітьми ОСОБА_5 є: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис про народження №707 від 24.02.1994 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №3160 від 06.10.2001 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №4013 від 22.10.2004 року (т. 2, а. с. 31).

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовилася від належної їй частки спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_5 на користь їх сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1, а. с. 58).

Згідно заяви ОСОБА_8 від 24.04.2015 року, остання прийняла спадщину після померлого сина ОСОБА_5 , проте 17.06.2015 року відкликала вищезазначену заяву та від спадщини відмовилася (т. 1, а. с. 60, 62).

Відповідно до заяви ОСОБА_9 від 30.06.2015 року, останній відмовився від належної йому частки спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_10 , на користь його сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (т. 1, а. с. 66).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 1261 Цивільного кодексу України, той з подружжя, який пережив спадкодавця, є спадкоємцем першої черги спадкування.

За положеннями статті 1261 Цивільного кодексу України, батьки також є спадкоємцями першої черги спадкування.

Стаття 1261 Цивільного кодексу України включає до складу спадкоємців першої черги також дітей померлого.

Згідно частини 4 статті 1268 Цивільного кодексу України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на відмову від прийняття спадщини передбачено ст. ст. 1273, 1274 ЦК України.

Правові наслідки відмови від прийняття спадщини визначені ст. 1275 ЦК України.

Так, за змістом ч. 2 ст. 1275 ЦК України якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну.

Отже, спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 є його сини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , частка якого у спадковому майні складає 3/4, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , частка якого у спадковому майні становить ј.

Колегією суддів встановлено, що вирішуючи справу, суд першої інстанції припустився чисельних порушень норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до положень статті 1282 Цивільного кодексу України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не становлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції приписи ст. 1282 ЦК не врахував, стягнув із спадкоємців грошові кошти солідарно, розмір часток спадкоємців у праві власності не визначив.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо вартості спадкового майна, в той час, як згідно ст. 1282 ЦК України за невиконаними борговими зобов*язаннями спадкоємці відповідають в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

За положеннями статті 1281 Цивільного кодексу України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У відповідності до пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі, в тому числі, претензії кредиторів.

28.04.2015 року ОСОБА_1 подав до Шостої Харківської державної нотаріальної контори вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців боржника (т. 1, а. с. 32-34).

Згідно листа Шостої Харківської державної нотаріальної контори від 28.04.2015 року №1445/01-16, спадкова справа №260/2015 після померлого ОСОБА_5 була заведена 24.04.2015 року у Першій Харківській державній нотаріальній конторі, а тому претензія ОСОБА_1 була надіслана до Першої Харківської державної нотаріальної контори за належністю (т. 1, а. с. 35-36).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до Першої Харківської державної нотаріальної контори у встановлений законом строк була подана також претензія ПАТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» щодо боргових зобов*язань ОСОБА_5 на суму 8440029 грн. (т. 1 а.с. 229-230) Між тим, ПАТ «Міжнародний Інвестиційний Банк» не був залучений до участі у розгляді цієї справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав встановленою наявність невиконаних боргових зобов`язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за зазначеними договорами позики, однак такі обставини є недоведеними належними та допустимими доказами.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у кредитора свідчить про невиконання боржником своїх зобов`язань за договором позики.

Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Крім того, частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності.

Відповідно до ч. 2, ч. 4, ч. 5, ч. 6 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції на заперечення відповідача щодо відсутності невиконаних боргових зобов`язань уваги не звернув, оригінали боргових документів не витребував, в судовому засіданні їх не дослідив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20.03.2019 року у ОСОБА_1 для огляду в судовому засіданні були витребувані оригінали боргових документів, актів та розписки з яких вбачався би факт отримання ОСОБА_5 коштів від ОСОБА_1 у позику та наявність яких у ОСОБА_1 свідчила б про невиконання боргових зобов`язань ОСОБА_5

На виконання вказаної ухвали суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 . було повідомлено про неможливість подання оригіналів боргових документів, посилаючись на те, що у зв`язку з проведенням правоохоронними органами Республіки Казахстан 26.07.2018 року обшуку в його офісному приміщенні, санкціонованому постановою слідчого судді Алмалінського районного суду м. Алмати від 23.07.2018 року, оригінали документів, які були витребувані ухвалою суду апеляційної інстанції, було вилучено під час обшуку разом з іншими документами та на даний момент вони знаходяться в Службі економічних розслідувань Департаменту державних доходів по м. Алмати. (т. 4 а.с. 7-15).

На підтвердження зазначених обставин за клопотанням представника позивача до матеріалів справи були долучені копія протоколу обшуку від 26.07.2018 року, проведеного старшим слідчим Служби економічних розслідувань Департаменту державних доходів по м. Алмати Азбергеновим С.К.; копія постанови старшого слідчого м. Алмати від 23.07.2018 року за № 3-2336/18 про проведення виїмки документів, які складають охоронювану законом таємницю; копії договорів позики від 01.06.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; копія договору позики від 24.11.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 ; копії актів про отримання грошових коштів від 01.06.2014 року; копія акту про отримання грошових коштів від 24.11.2014 року.

Дослідженням зазначених доказів встановлено, що згідно ксерокопії постанови старшого слідчого м. Алмати Сатова А.О. від 23.07.2018 року за № 3-2336/18 про проведення виїмки документів, які складають охоронювану законом таємницю вирішено провести в ТОВ «Страховой брокер «Insurance Brokerage Services» виїмку документів, що стали підставою до укладення договору перестрахування між певними юридичними особами, назви яких у копії постанови закореговані, а також фінансових документів, що свідчать про проведені взаєморозрахунки між вказаними компаніями.

Із копії протоколу обшуку старшого слідчого м. Алмати Азбергенова С.К. від 26.07.2018 року прямо не вбачається, що договори позики та боргові документи, що є предметом цього спору були вилучені в результаті обшуку. У копії вказаного протоколу обшуку зазначено лише про вилучення (мовою оригыналу) «разных документов, расписок и договоров».

Суду апеляційної інстанції були надані копії договорів позики від 01.06.2014 року, від 01.06.2014 року, від 24.11.2014 року укладені між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , копії актів, на яких міститься зазначення (мовою оригіналу): «Копия верна: соответствует оригіналу. Следователь Азбергенов С.К. » та відтиск печатки «Для справок», проте підпису слідчого зазначені документи не містять.

На думку колегії суддів копії документів, які посвідчені вказаним способом не можна вважати належними та допустимими доказами у справі. Суду не надано беззаперечних доказів того, що слідчим були вилучені саме договори та акти, що є предметом цього спору. Надані копії не містять посвідчувального підпису слідчого та його зазначення про те, де знаходяться оригінали документів.

Матеріали справи також містять ксерокопії нотаріально посвідчених копій документів та нотаріально посвідчені копії з копій документів.

Згідно п. 175, п. 177 Правил вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затверджених наказом Міністерства юстиції Республіки Казахстан від 31 січня 2012 року № 31, зареєстрованих у Міністерстві юстиції Республіки Казахстан 28 лютого 2012 року за № 7447, відповідність копії документа й виписки з нього, видані громадянином посвідчуються за умови, якщо справжність підпису на документі посвідчена нотаріусом або посадовими особами, уповноваженими вчиняти нотаріальні дії. Правила посвідчення копії з копії документа аналогічні правилам посвідчення копій документа. В реєстрі реєстрації нотаріальних дій зазначаються зміст, реквізити документа, відомості про орган, який первісно посвідчив копію документа.

Між тим, матеріали справи не містять доказів того, що на оригіналах документів справжність підписів громадян була посвідчена нотаріусом або посадовими особами, уповноваженими вчиняти нотаріальні дії. Отже надані нотаріально посвідчені копії з копій документів та ксерокопії нотаріально посвідчених копій приймаються колегією суддів лише в частині посвідчення вірності перекладу.

Суд першої інстанції вважав, що обставини щодо невиконання боргових зобов*язань ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 , що були встановлені рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2016 року ухваленого за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЛЕММА» про стягнення страхового відшкодування - не потребують доказування та є преюдиційними у цій справі.

Колегія суддів із зазначеними висновками не погоджується.

Так, відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2016 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЛЕММА» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 113706276,00 грн. та судові витрати в розмірі 3654,00 грн. (справа №757/30349/15-ц).

При цьому Печерським районним судом м. Києва встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено три договори позики, а саме: договір позики від 01.06.2014 року, відповідно до якого позичальник отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 43379512,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600,00 доларів США; договір позики від 01.06.2014 року на суму 63934640,00 грн., що за умовами договору, еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США; договір позики від 24.11.2014 року в сумі 6392124,00 грн., еквівалент у розмірі 423600,00 доларів США. Грошові кошти були належним чином отримані ОСОБА_5 , що підтверджується: актом від 01.06.2014 року; актом від 01.06.2014 року; розпискою від 24.11.2014 року. Відповідно до умов кожного із зазначених договорів позики позичальник зобов`язався повернути отримані кошти в строк до 01.06.2015 року. З метою страхування ризиків неповернення вказаних позик між ОСОБА_5 та ПАТ «Страхова компанія «ЛЕММА» було укладено наступні договори страхування:

договір добровільного страхування фінансових ризиків від 01.06.2014 року (з Додатковою угодою від 24.11.2014 року), відповідно до якого позичальник застрахував у страховика фінансовий ризик невиконання ним своїх зобов`язань з повернення суми позики у 30 денний строк з дня, вказаного строком повернення позики згідно з договором позики від 01.06.2014 року, що укладений між страхувальником та кредитором на суму 43379512,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 3685600, 00 доларів США;

договір добровільного страхування фінансових ризиків від 24.11.2014 року, відповідно до якого позичальник застрахував у страховика фінансовий ризик невиконання ним своїх зобов`язань з повернення суми позики у 30 денний строк з дня, вказаного строком повернення позики згідно з договором позики від 01.06.2014 року, що укладений між страхувальником та кредитором на суму 63934640,00 грн., що за умовами договору складало еквівалент в іноземній валюті у розмірі 5432000,00 доларів США;

договір добровільного страхування фінансових ризиків №33132902 від 24.11.2014 року, відповідно до якого позичальник застрахував у страховика фінансовий ризик невиконання ним всіх зобов`язань з повернення суми позики у 30 денний строк з дня, вказаного строком повернення позики згідно з договором позики від 01.06.2014 року, що укладений між страхувальником та кредитором на суму 6392124,00 гривень, що за умовами договору складало еквівалент у розмірі - 13600,00 доларів США.

Крім того, Печерським районним судом м. Києва у рішенні від 04.05.2016 року встановлено, що станом на день судового розгляду грошові кошти за договорами позики не повернуті, внаслідок чого у ОСОБА_1 виникли збитки в розмірі неповернутої суми боргу. Однак із змісту цього судового рішення не вбачається на підставі яких доказів суд дійшов такого висновку.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.03.2019 року ОСОБА_1 визнано конкурсним кредитором ПАТ «СК «Лемма» на суму 113 713 454 грн. через відкриття щодо ПАТ «СК «Лемма» провадження у справі про банкрутство.

Між тим, із змісту вказаних судових рішень вбачається, що спадкоємці ОСОБА_5 не були залучені до участі у розгляді тих справ, не мали можливості виказати свої заперечення, а суд відповідно не мав можливості такі заперечення перевірити.

Отже, обставини справи, встановлені цими судовими рішеннями не мають юридичних наслідків при розгляді позову, пред*явленого ОСОБА_1 до спадкоємців ОСОБА_5

За таких обставин, беззаперечних доказів наявності боргових документів у кредитора, що свідчило б про невиконання боржником своїх зобов*язань - суду не надано, тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу законного представника відповідачів ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, постановлене 30 листопада 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законний представник відповідачів: ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору 10 335 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - С.С. Кругова

О.В. Маміна