КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Скрипка О.І.
Єдиний унікальний номер справи №754/6715/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мережко М.В.,

суддів: Верланова С.М., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення суми збитків,

встановив:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 22 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Печерського відділення №3715 м. Києва (в результаті реорганізації в липні 2012 року перетворене у територіально відокремлене без балансове відділення №10026/0187 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2029 на купівлю транспортного засобу, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 7217 доларів США строком на 84 місяці з щомісячним погашенням кредиту та відсотків у розмірі 12% річних.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави №4405 від 22.03.2007 року, предметом якого є автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO модель Т13110 тип легковий сєдан, 2007 року випуску, шассі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, Банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2029 від 22 березня 2007 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №2029 від 22 березня 2007 року в сумі 41 443,66 грн.

Позивач вказував, що в ході здійснення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення предмет застави не реалізовано, транспортний засіб не розшукано, від боржника грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором до установи Банку не надходили.

Також, позивач зазначав, що в рішенні суду визначено до стягнення суму заборгованості виключно в національній валюті, як еквівалент валютної заборгованості станом на дату винесення рішення. Таким чином, у випадку стягнення або погашення заборгованості у гривнях, банк конвертує рівню у долар з метою зарахування коштів на позичковий рахунок позичальника, що відкритий в іноземній валюті.

Позивач вказував, що в рамках виконавчого провадження буде стягнута вся сума, зазначена в виконавчому листі (41 443,66 грн), то цієї суми не вистачить для погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки, як зазначалось вище сума заборгованості обліковується в доларах, а при здійсненні конвертації, сум, отриманих в рамках виконавчого провадження не вистачить для погашення 5 136,94 дол. США, через значне підвищення курсу долара по відношенню до національної валюти. Однак, у випадку ж погашення заборгованості у гривнях, банк конвертуватиме гривню у долар з метою зарахування коштів на позичковий рахунок позичальника, що відкритий в іноземній валюті.

Так, на момент ухвалення рішення суду від 13 серпня 2010 року курс гривні до долара становив: 100 доларів - 801 грн., отже сума боргу (в гривневому еквіваленті) становила 41 443,66 грн. А станом на дату розрахунку заборгованості, а саме на 12 квітня 2018 року, курс гривні до долара становив 100 доларів = 2592,5912 грн., отже сума боргу становить 133 179,85 грн, з яких 41 443,66 грн сума за рішенням Деснянського районного суду м. Києва, тобто сумою яка була предметом розгляду в суді.

Таким чином, загальна сума заборгованості, нарахованої як різниця курсів гривні до долара США (збитки), що підлягає до стягнення з відповідача становить: 133 179,85 грн - 41 443,66 грн = 91 736,19 грн, що за офіційним курсом НБУ складає 3 538,40 дол. США.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з відповідача суму збитків у розмірі 3 538,40 доларів США.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором в сумі 3 538,40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 12 квітня 2018 року становить 91 736,19 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року заяву про перегляд заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення суми збитків у розмірі 3 538,40 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 12 квітня 2018 року становить 91 736,19 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 22 березня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі Печерського відділення №3715 м. Києва (в результаті реорганізації в липні 2012 року перетворене у територіально відокремлене без балансове відділення №10026/0187 філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Державний ощадний банк України») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2029 на купівлю транспортного засобу, згідно якого ОСОБА_1 отримав кредит в сумі 7217 доларів США строком на 84 місяці з щомісячним погашенням кредиту та відсотків у розмірі 12% річних (а.с. 9-10).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір застави №4405 від 22 березня 2007 року, предметом якого є автомобіль марки ЗАЗ-DAEWOO модель Т13110 тип легковий сєдан, 2007 року випуску, шассі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , колір червоний, реєстраційний номер НОМЕР_2 . (а.с.11-13).

У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №2029 від 22 березня 2007 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року (справа № 2-1597/10) стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №2029 від 22 березня 2007 року в сумі 41 443,66 грн (а.с. 14).

Позивач вважав, що йому були заподіяні збитки у розмірі 3 538,40 доларів США, виходячи із курсової різниці між валютою кредитування та валютою погашення заборгованості, які підлягають стягненню з відповідача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що курс долара США на даний час зріс, право позивача на отримання еквівалентної суми порушене і для його відновлення банку потрібно зробити витрати, які є збитками в розумінні п.2 ч.1 ст.22 ЦК України.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку, що невиконання боржником рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року завдало банку збитків у вигляді різниці між курсом долара США відносно гривні у розмірі 3 538,40 доларів США.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що право позивача на отримання еквівалентної суми порушене і для його відновлення банку потрібно зробити витрати, які є збитками в розумінні п.2 ч.1 ст.22 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Тобто, «курсова різниця» жодним чином не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 14-79цс18.

У даному випадку позивач, як кредитор за кредитним договором відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2010 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором від №2029 від 22 березня 2007 року, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме 41 443,66 грн є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 серпня 2010 року позов задоволено у повному обсязі. Рішення набрало законної сили.

Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, суд першої інстанцій неправильно застосував норми матеріального права та дійшов необґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та доведеність вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення з ОСОБА_1 збитків у сумі 3538,40 доларів США.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, відповідно до ст. 141 ЦПК України, задовольняючи апеляційну скаргу та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів вважає за необхідне стягнути із позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі 384,20 грн, сплачений ним за подачу заяви про перегляд заочного рішення та 2643 грн за подачу апеляційної скарги на рішення суду, а всього - 3027,20 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 365, 367, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 липня 2018 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення суми збитків відмовити.

Стягнути із публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 3027 (три тисячі двадцять сім) гривень 20 копійок на відшкодування судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.В. Мережко

Судді: С.М. Верланов

С.І. Савченко