ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8669/19 Справа № 206/5353/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.1999 року належить 41/100 частин жилого будинку з відповідними господарчими добудовами та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є співвласником домоволодіння і їй належить 59/100 його частин на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 28.08.2000 року. Їх частки в домоволодінні є повністю відокремленими, у спільному користуванні будь-яких будівель і споруд не має. Частки співвласників в праві власності на домоволодіння були визначені актом від 04.06.1999 року. Належна їй частина будинку та надвірні будівлі і споруди розташовані на земельній ділянці площею 0,10 га, що належить їй на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ № 096232, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 16.09.2009 року №205/49. Належна на праві власності відповідачці частка спірного домоволодіння розташована на приватизованій земельній ділянці загальною площею 0,1278 га, що належить їй на праві власності на підставі 2-х державних актів на право власності на земельну ділянку. Позивач посилається на те, що вказані обставини фактично свідчать що спірне домоволодіння АДРЕСА_1 поділено в натурі. В 2008 році позивач на належній їй земельній ділянці зробила прибудову до своєї частини житлового будинку, але не може вирішити питання про її узаконення, оскільки необхідна згода іншого співвласника. З відповідачем у неї склалися складні стосунки і вона чинить перешкоди у користуванні власністю, вимагає знести прибудову, тому позивач просила суд ухвалити рішення, яким припинити право спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2019 року залишити без змін, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 41/100 та 59/100 часток відповідно, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.02.1999 року на ім`я ОСОБА_1 , свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28.08.2000 року на ім`я ОСОБА_2 .

Відповідно до технічного паспорту від 06.10.2015 року будинок АДРЕСА_1 складається з: житлового будинку А-1, сараїв Б, В, Г, Л, І, Н, душ З,П, літня кухня Д, убиральня Ж,М, навіс О, альтанка Р, №1-14, І-ІІ споруди, замощення.

Належна частина будинку позивача розташована на земельній ділянці площею 0,10 га, що належить позивачу на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 096232, виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 16.09.2009 року № 206/49.

Належна частина будинку відповідача розташована на земельній ділянці площею 0,1278 га, що належить їй на праві власності на підставі 2-х державних актів на право власності на земельну ділянку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на необгрунтованість позову, зокрема, зазначив, що спірне домоволодіння в натурі між позивачем і відповідачем не поділено, а лише визначено їх частки у праві власності на нього, при цьому вимоги про поділ домоволодіння між сторонами позивачем не заявлено.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що наявність у співвласників правовстановлюючих документів з зазначенням часток в праві власності на домоволодіння, а також наявність акту від 04.06.1999 року, в якому було зазначено конкретні будівлі та споруди, які належать кожному із співвласників, свідчить про те, що співвласниками за домовленістю між ними були встановлені частки в праві власності на домоволодіння, що свідчить про його реальний поділ в натурі. Апелянт зазначає, що суд не прийняв до уваги і не дав належну правову оцінку державним актам на право власності на земельні ділянки на ім`я позивача і відповідача, які свідчать про те, що кожен із співвласників має відокремлені будівлі на споруди на праві власності, які розташовані на належних їм на праві власності земельних ділянках. Апелянт вважає, що при таких обставинах правові підстави для позовних вимог про поділ домоволодіння в натурі відсутні.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Як вірно встановлено, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , не поділено в натурі згідно ст. 364 ЦК України.

Таким чином, виділ із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України.

Безпідставними є посилання апелянта на наявність акту від 04.06.1999 року, в якому було зазначено конкретні будівлі та споруди, які належать кожному із співвласників, що свідчить про те, що співвласниками за домовленістю між ними були встановлені частки в праві власності на домоволодіння, що свідчить про його реальний поділ в натурі. Оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, складення акту ідеальних часток не є фактичним поділом домоволодіння в натурі, який передбачений положеннями ст. 364 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 дійшла помилкового та передчасного висновку про те, що вказані нею обставини фактично свідчать про поділ в натурі спірного домоволодіння АДРЕСА_1 . Оскільки такі вимоги про поділ домоволодіння між сторонами позивачем не було заявлено.

Окрім цього з матеріалів справи вбачається, що позивачем було здійснено прибудову до своєї частини житлового будинку, право власності на яку в установленому законом порядку нею не оформлене (самочинне будівництво).

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 23 липня 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова