ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5120/19 Справа № 173/2036/18 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2019 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2018 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 17 серпня 2012 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 8 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 30 червня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 110 728,86 грн, яка складається з наступного: 7 981,46 грн - заборгованість за кредитом, 102 747,40 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

На підставі вищезазначеного, просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 17 серпня 2012 року у розмірі 110 728,86 грн.

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 110 728,86 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 17 серпня 2012 року та судовий збір 1 762,00 грн.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні його позову повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів фактичного отримання нею коштів. Крім того, банком пропущено строк позовної давності, однак, відповідач не була повідомлена про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, що унеможливило подання нею заяви про застосування позовної давності.

Позивач в порядку, передбаченому положеннями ст. 360 ЦПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 порушила договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню.

Проте, погодитись з висновком суду першої інстанції не можливо, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору №б/н від 17 серпня 2012 року ОСОБА_1 підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, отримавши кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі8 000,00 грн з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 30.06.2018 року становить 110 728,86 грн, яка складається з наступного: 7 981,46 грн - заборгованість за кредитом, 102 747,40 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мала виконувати зобов`язання черговими платежами впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості було здійснено 24.11.2014 року, тобто банк повинен був реалізувати своє право на судовий захист в строк до грудня 2017 року, однак з позовною заявою звернувся тільки в серпні 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому, здійснені автоматичні списання банком із рахунку позичальника після 02 грудня 2014 року коштів на погашення відсотків, не перериває строку позовної давності, що відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення (стаття 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не була повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, що унеможливило подання нею заяви про застосування позовної давності та приймаючи до уваги наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, згідно ч.4 ст.267 ЦПК України.

Посилання позивача на те, що правовідносини сторін за договором банківських послуг від 17 серпня 2012 року є дійсними, оскільки змістом їх умов передбачено строк позовної давності тривалістю 5 років, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення заборгованості, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не була ознайомлена з умовами кредитного договору, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 61-16325св18.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

На підставі положень ст.141 ЦПК України, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 643 грн, підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 11 січня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 643 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова