ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6688/19 Справа № 212/2409/19 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді доповідача: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Чубіна А.В.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 травня 2019 року, ухваленого суддею Пустовітом О.Г. у м. Кривому Розі, повне судове рішення складено 03 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат » (надалі ПАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

В мотивування доводів апеляційної скарги посилається на те, що він тривалий час працював у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого отримав професійне захворювання. Висновком ВТЕК 06.04.1995 року, йому первинно було встановлено 25 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, при переогляді, висновком МСЕК від 26.07.2001 року позивачу встановлено 70 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням, друга група інвалідності, безстроково.

Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає у відчутті болю в суглобах. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 292110,00 грн., яку просив стягнути з відповідача. В мотивування позовних вимог зазначив, що протягом тривалого часу працював на різних посадах у шкідливих умовах виробничого середовища на підприємстві відповідача. Шкідливі умови виробничого середовища стали причиною виникнення у нього професійних захворювань, тому просив суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди на його користь 170000 грн. без утримання податків з фізичних осіб.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на його користь у відшкодування моральної шкоди з ПАТ «ЦГЗК» 100000 грн., а також на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та зменшення суми стягнутої моральної шкоди зі 100000 грн. до 60000 грн.

В мотивування доводів апеляційної скарги представник відповідача зазначає, що судом першої інстанції не враховано відсутність доказів вини відповідача в заподіянні шкоди позивачу. Судом не взято до уваги, що позивач працював понад 10 років на іншому підприємстві «Кривбасбудмеханізація» у шкідливих умовах виробництва. Розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не вмотивований та на думку апелянта, є завищеним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «ЦГЗК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно записів, що містяться в трудовій книжці позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів з 23.10.1969 по 21.01.2001 р., на різних посадах. Звільнений 21 липня 2001 року за станом здоров`я ст.40 КЗпП України (а.с.13-14).

Відповідно до висновку ВТЕК від 06.04.1995 року ОСОБА_1 первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням(а.с.7).

Позивач неодноразово проходив переогляди, так при переогляді 26.07.2001 року, висновком МСЕК ОСОБА_1 встановлено 70 % втрати професійної працездатності та друга група інвалідності, безстроково, визнано його непрацездатним.(а.с.8-12).

Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.03.1995 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: дія на організм шкідливих чинників шуму і вібрації, Рівень шуму на робочому місці складає 89,0 дБА при нормі 80 дБА, рівень вібрації 106/98 при нормі 101/112.(а.с.5-6).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами Закону України «Про охорону праці», ст. 1167 ЦК, ст.153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо обов`язку відповідача компенсувати моральну шкоду позивачу спричинену отриманим професійним захворюванням, проте не може погодитися із законом, яким керувався суд для вирішення спірного питання.

Згідно вимог п.3,4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено 25% втрати професійної працездатності у квітні 1995 р., тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, якими позивач обґрунтовував заявлені вимоги, а не положення ст.237-1 КЗпП України, застосовані судом.

У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4173 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 20865,00 грн., а максимальний 834600,00 грн.

Однак, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги відповідача в частині визначеного судом першої інстанції розміру компенсації моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Матеріалами справи встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність вперше у розмірі 25%, в подальшому погіршився стан його здоров`я та встановлено 70% втрати працездатності та визнано інвалідом другої групи. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, потребує медикаментозного лікування у зв`язку з отриманим професійним захворюванням відчуває постійний біль, що підтверджується випискою з історії хвороби. Його було звільнено з підприємства через хворобу. Також, колегією суддів досліджено записи, що містяться в трудовій книжці позивача, в якій зазначено що у період з 10 грудня 1959 року по 22 червня 1967р., а також з 27 червня 1967 року по 21 жовтня 1969р. позивач працював машиністом екскаватора на інших підприємствах у шкідливих умовах виробничого середовища (а.с.13-14).

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції, стягнутий розмір 100000 грн. є дещо завищеним, без урахування роботи позивача на попередньому підприємстві упродовж 10 років, що вплинуло на ступінь втрати позивачем працездатності. Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір компенсації моральної шкоди стягнутий з ПрАТ «ЦГЗК» на користь позивача ОСОБА_1 є завищеним, таким, що не відповідає принципу співмірності та пропорційності.

Тому, рішення суду підлягає зміні, на підставі положення п.1ч.1 ст.376 ЦПК України, а стягнутий розмір моральної шкоди зменшенню зі 100000 грн. до 70000 грн., що буде відповідати засадам справедливості, законності та співмірності із періодом часу відпрацьованого позивачем на підприємстві у шкідливих умовах праці.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 1,3,4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 травня 2018 року змінити в частині розміру стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничозбагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди зменшивши її розмір зі 100000 грн. до 70000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: