ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/3545/19 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/4698/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із договорів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

судді-доповідача Яцини В.Б.,

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справиапеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Грінчук О.П., по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

У травні 2019 року до Ленінського районного суду м. Харкова звернувся представник АТ КБ «Приватбанк», який є правонаступником ПАТ КБ «Приватбанк», з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, вказавши, що 26.08.2014 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 1500,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов кредитного договору відповідач по справі зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала. В зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, станом на 16.04.2019 у неї перед банком виникла заборгованість в сумі 18 709,32 грн, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 7038,75 грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3751,59 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 0 грн; нарахована пеня за прострочене зобов`язання 5801,87 грн; нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн 750,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) 867,11 грн. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 18 709,32 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, АТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки при його ухваленні було порушено норми матеріального і процесуального права, не доведено обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають обставинам по справі.

В обґрунтування скарги зазначено, що позивачем були надані належні та допустимі докази укладення договору кредиту відповідно до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів Банку, розрахунок заборгованості, які на час подання позову банк вважав достатніми доказами на підтвердження своїх вимог.

Вказано, що з огляду на те, що розгляд справи проводився без участі банку, позивач не міг передбачити, що у суду виникне потреба у додаткових доказів. Враховуючи викладене, суду апеляційної інстанції надано виписку з рахунку позичальника та довідку про отримані відповідачем кредитні картки.

Послались на те, що відповідач використовувала кредитні кошти та виконувала умови кредитного договору.

Зауважено, що в матеріалах справи відсутні заперечення відповідача щодо отримання кредитної картки з кредитним лімітом та проведення банківських операцій, також відповідачем не заперечена наявність та розмір заборгованості.

Вважає, що вимога про стягнення відсотків на рівні облікової ставки НБУ обумовлена правилом ч. 1 ст. 1048 ЦПК України.

Учасники справи не скористались правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції відповідно до норми ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, 18709 грн 32 коп., без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із п. 1 та п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що зі змісту позовної заяви вбачається, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний Договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 1500,00 грн, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 26.08.2014, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , станом на 16.04.2019 сума заборгованості за кредитним договором становить 18 709,32 грн, яка складається з: заборгованість за тілом кредиту 7038,75 грн; заборгованість за простроченим тілом кредиту 3751,59 грн, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 0 грн; нарахована пеня за прострочене зобов`язання 5801,87 грн; нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. 750,00 грн, штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентна складова) 867,11 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки мотивував тим, що позивачем не доведено факту укладення учасниками справи кредитного договору, а також наявності у відповідача заборгованості перед банком.

Колегія суддів не погоджується з висновком районного суду про недоведеність наявності заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно наведений у ст. 207 ЦК України вимог до письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України договір приєднання може бути укладено шляхом приєднання однією зі сторін до запропонованих умов, які встановлені іншою стороною у формулярах або інших стандартних формах. При цьому сторона, яка приєднується до них не може запропонувати свої умови договору.

Правилом статті 640 ЦК України закріплено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

З матеріалів справи вбачається, що 26.08.2014 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «Приватбанк», в якій відповідач погодилась, що заява, разом із пам`яткою клієнта, умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві не зазначено про кредитний ліміт.

Позивач на підтвердження укладення договору надав до суду також розрахунок заборгованості за договором, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які не підписані позичальником, та ксерокопію паспорту на ім`я ОСОБА_1 (а. с. 25-83, 84-85, 86-87),

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Умови та Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил надання банківських послуг, судова колегія відхиляє доводи позивача щодо узгодження порядку нарахування процентів за користування кредитом та неустойки.

У даному випадку неможливо поза розумним сумнівом та з належною для стороннього добросовісного спостерігача достовірністю з`ясувати належність доданих позивачем до справи доказів витягів з названих документів, тому колегія суддів погоджується з висновками суду про недоведеність того факту, до яких істотних умов договору приєднався позичальник при підписанні анкети-заяви, текст якої не містить істотних у розумінні ст. 1054 ЦК України умов договору кредиту.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем факту укладення кредитного договору учасниками справи, доцільно врахувавши правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги стосовно не спростування відповідачем доказів позивача щодо укладення договору кредиту відповідно до правил ст.ст. 207, 634 ЦК України, оскільки за недоведеності змісту тих документів, з якими позичальник погодився при підписанні анкети-заяви, не можна вважати доведеним зміст договору кредиту.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Однак, колегія суддів відповідно до ст. 367 ЦПК України не з`ясовує відповідність оскаржуваного рішення вказаним нормам матеріального права, оскільки вони перебувають поза межами розглянутого судом позову. На підставі названих норм матеріального права позовних вимог банк до суду не заявляв і суд їх не розглядав.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд, встановивши, що для повного та всебічного дослідження обставин по справі у матеріалах справи не вистачає даних не був позбавлений можливості визнати явку позивача обов`язковою з метою отримання конкретних пояснень щодо обґрунтованості існування заборгованості відповідача.

Таким чином, колегія суддів приймає у якості нового доказу виписку з рахунку відповідача (а. с. 82-84), який узгоджується з розрахунком заборгованості, наданим до суду першої інстанції.

З вказаного документу вбачається, що ОСОБА_1 встановлювався кредитний ліміт, з подальшою його зміною, вона витрачала кредитні кошти та погашала заборгованість.

Згідно з розрахунком заборгованості та випискою по рахунку відповідач 21.08.2017 у повному обсязі сплатила заборгованість перед банком станом на день платежу у розмірі 1494,80 грн.

Після вказаної дати ОСОБА_1 загалом витратила 7575,23 грн кредитних коштів, та здійснила погашення заборгованості на суму 3228,25 грн.

З огляду на те, що судом встановлена протиправність нарахування банком відповідачеві процентів за користування кредитом та пеня з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 342/180/17, то вказані кошти у сумі 3228,25 грн повинні були бути зараховані на погашення тіла кредиту суми використаних кредитних коштів.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 7575,23 - 3228,25 = 4346,98 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, у даному випадку наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 4346,98 грн.

У задоволенні позову в іншій частині необхідно відмовити, за недоведеністю.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, внаслідок чого порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до пп. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує оскаржене рішення суду та ухвалює нове про часткове задоволення позову.

Враховуючи викладене, відповідно до ч. 1 та ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанціїрозподіляє судові витрати пропорційно задоволеному позову.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 липня 2019 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (код ) заборгованістьза договором від 26.08.2014 у розмірі 4346 (чотири тисячі сорок шість) гривень 98 копійок.

В іншій частині у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () судовий збір у розмірі 446 (чотириста сорок шість) гривень 25копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.