КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9287/2019
Справа № 759/6703/16-ц
У Х В А Л А

31 липня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Ул?яновської О.В., ухвалене в м. Київ 16 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛ» про визнання припиненими правовідносин,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк», ТОВ «АТЛ» про визнання припиненими правовідносин.

Позовну заяву мотивовано тим, що 01 червня 2010 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «АТЛ» укладено кредитний договір № 4, відповідно до умов договору банк надає ТОВ «АТЛ» кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії, що складає 105 000 000 грн., а ТОВ «АТЛ» зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит не пізніше 31 травня 2012 року, а також сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4 між ТОВ «АТЛ» та ПАТ «ВТБ Банк» укладено іпотечний договір № 2729 з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого іпотекодавець передав іпотекодержателю в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно. У подальшому між ПАТ «ВТБ Банк» та ним було укладено договір поруки № 4/П-1, відповідно до умов якого він поручився перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання ТОВ «АТЛ» зобов`язань, що виникли на підставі кредитного договору від 01 червня 2010 року № 4. 10 вересня 2015 року ПАТ «ВТБ Банк» у рахунок виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором здійснив звернення стягнення у позасудовому порядку на предмет іпотеки (нежилі приміщення (літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: нежилі приміщення з № 1 по № 25 (групи приміщень № 1) другого поверху, з № 1 по № 4 (групи приміщень № 1) надбудови загальною площею 1194,50 кв.м. на підставі рішення державного реєстратора від 10 вересня 2015 року (індексний номер 24320003) шляхом реєстрації права власності на підставі іпотечного договору, задовольнивши свої вимоги за кредитним договором.

З огляду на вищевикладене ОСОБА_1 просив визнати припиненими правовідносини за кредитним договором від 01 червня 2010 року № 4, укладеним між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк», визнати припиненими правовідносини за договором поруки від 01 червня 2010 року № 4/П-1, укладеним між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 . Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано припиненими правовідносини по кредитному договору № 4, укладеному між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк» 01 червня 2010 року. Визнано припиненими правовідносини по договору поруки № 4/П-1 від 01 червня 2010 року, укладеному між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

20 травня 2019 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб подано апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року. В апеляційній скарзі скаржник зазначав, що не був учасником справи в першій інстанції та під час апеляційного перегляду, однак прийняте судом рішення безумовно впливає на його права та інтереси як ліквідатора та кредитора неплатоспроможного ПАТ «ВТБ Банк», тому порушені права скаржника підлягають належному правовому захисту шляхом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2019 року відкрито апеляційне провадження та запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу.

19 червня 2019 року до суду надійшло клопотання позивача ОСОБА_1 , подане його представником, про закриття апеляційного провадження, яке позивач мотивував тим, що в рішенні суду першої інстанції жодним чином не вирішувалось питання про права та інтереси, обов`язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, і станом на дату укладення кредитного договору та договору поруки, подання позову та ухвалення рішення Фонд не був учасником даних правовідносин, а тому не міг жодним чином і впливати на такий спір.

Заслухавши думку учасників справи та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За таких обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Зі справи вбачається, що предметом розгляду у даній цивільній справі були правовідносини між ОСОБА_1 , ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «АТЛ», зокрема щодо виконання укладених ними договорів кредиту та поруки.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано припиненими правовідносини по кредитному договору № 4, укладеному між ТОВ «АТЛ» та ВАТ «ВТБ Банк» 01 червня 2010 року. Визнано припиненими правовідносини по договору поруки № 4/П-1 від 01 червня 2010 року, укладеному між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ВТБ Банк» задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано та постановлено нове, за яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року скасовано, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено в силі.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, суд касаційної інстанції мотивував свою постанову тим, що за змістом ст. ст. 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по іншим іпотечним договорам, призводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки. Вирішуючи цей спір, апеляційний суд на наведене вище уваги не звернув.

Отже, за результатом розгляду цивільної справи постановлено рішення Святошинським районним судом м. Києва від 16 листопада 2016 року, яким позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено, дане рішення було предметом апеляційного та касаційного перегляду і визнано законним і обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «ВТБ Банк» станом на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій особисто приймав участь у справі, подавав апеляційну скаргу, і лише 27 листопада 2018 року після ухвалення рішення Апеляційним судом м. Києва за апеляційною скаргою банку щодо нього розпочато процедуру виведення з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 3180).

Відтак, судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не вирішувалося.

Доводи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про те, що оскаржуваним рішенням порушено права фонду, спростовуються матеріалами справи та відхиляються судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частиною 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

У рішенні від 29 жовтня 2015 року (заява №32053/13) у справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine).

Встановлено, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року набрало законної сили.

Враховуючи, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб не надано доказів того, що станом на час розгляду справи судом першої інстанції права, інтереси та обов`язки скаржника було порушено, фактично скаржник намагається повторно переглянути рішення в інтересах ПАТ «ВТБ Банк», що суперечить принципу правової визначеності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Виходячи із вищевикладеного, провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року необхідно закрити.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «АТЛ» про визнання припиненими правовідносин закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2019 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.