Справа № 428/2120/19
Провадження № 22-ц/810/539/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Авалян Н.М. (суддя-доповідач), Коновалової В.А., Луганської В.М. розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 червня 2019 року (суддя Кордюкова Ж.І.)

у справі про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот»

ВСТАНОВИВ:

06 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 64864 грн. та моральної шкоди у розмірі 15000 грн. Позов обґрунтований тим, що при звільненні 06 квітня 2017 року йому не була виплачена заробітна плата у розмірі 36103,08 грн. Відповідач виплатив заборгованість по заробітній платі в повному обсязі лише 07 лютого 2018 року. Внаслідок порушення трудових прав позивачу була спричинена моральна шкода, що відобразилось в розладі його психоемоційного стану через неможливість забезпечити утримання своєї родини.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду, посилаючись на те, що судом не забезпечено верховенства права; порушено закріплений в Конституції України принцип соціальної і правової держави; порушено принцип правової визначеності; обмежені конституційні права і гарантії позивача. Крім того, зазначено, що ч.1 ст.233 КЗпП України щодо строку звернення до суду не підлягала застосуванню, оскільки обмежує гарантовані конституцією права позивача. Також зазначено, що вказана норма застосована судом помилково, оскільки застосуванню підлягала ч.2 ст.233 КЗпП України, відповідно до якої звернення до суду з вимогою про стягнення заробітної плати не обмежено строком.

Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні факти, які визнаються сторонами та підтверджуються письмовими доказами.

ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» з 02.06.1994 року по 06.04.2017 року, включно.

Трудові відносини припинились 06.04.2017 року за власним бажанням ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

На момент звільнення заборгованість по заробітній платі становила 36103,08 грн., яка була виплачена 07 лютого 2018 року.

За вказаних обставини суд вважав встановленим порушення трудових прав позивача відповідачем, у зв`язку з чим позивач має право на захист цих прав пред`явленням вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі ст.117 КЗпП України та пред`явленням вимоги про стягнення моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України. Разом з тим, встановивши вину відповідача у порушенні трудових прав позивача, суд не здійснив захист порушених права, оскільки дійшов висновку про порушення позивачем строку звернення до суду, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Свій висновок суд обґрунтував посиланням на норми Кодексу законів про працю України, якими регламентоване наступне.

Відповідно до ч.1 ст.і 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ч.2 ст.і 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст..234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки, є строками звернення до суду, а не строками позовної давності, у зв`язку із чим такі строки звернення до суду мають перевірятися та застосовуватися судом з власної ініціативи.

Оскільки позивач не посилався на поважні притичини пропуску строку та вважав, що він не пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення пропущеного строку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, оскільки вони ґрунтується на повно встановлених обставинах справи та правильному застосуванні норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на помилковому суб`єктивному тлумаченні позивачем норм права. З цього приводу апеляційний суд зауважує, що тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу була надано Конституційним Судом України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 (справа № 1-5/2012), в якому зазначено наступне.

«2.Вирішуючи порушене в конституційному зверненні питання, Конституційний Суд України виходить з такого.

2.1. Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (стаття 1, частини перша, друга, четверта, сьома статті 43 Основного Закону України).

Відповідно до Конституції України зазначені права захищаються судом (частина перша статті 55).

Правосуддя в Україні здійснюється з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004, забезпечення прав і свобод потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

2.2. За статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

2.3. Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п`ята).

Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в законах України „Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, „Про інформацію, „Про авторське право і суміжні права, „Про захист прав споживачів, „Про телебачення і радіомовлення, „Про протидію торгівлі людьми, „Про телекомунікації, „Про жертви нацистських переслідувань.

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено.

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором.

У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16).

Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

Таким чином, висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються з висновками Конституційного суду України в тлумаченні норм права, які позивач вважає помилково застосованими.

З вказаних підстав рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 388-391 Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 03 червня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня прийняття постанови.

Головуючий Н.М.Авалян

Судді В.А.Коновалова

В.М.Луганська