П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Київ

Справа №752/492/16-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 20 листопада 2019 року

Повний текст постанови складено 21 листопада 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

учасники справи позивач Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України

відповідачі ОСОБА_1

ОСОБА_2

третя особа Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності в інтересах Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року, ухваленого суддею Шевченко Т.В. в приміщенні Голосіївського районного суду, повний текст рішення складено 01 березня 2019 року, у справі за позовом Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. києві державної адміністрації про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Справа №752/492/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/7182/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У грудні 2015 року Інститут права та післядипломної освіти звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, з урахуванням заяви про зміну предмету та підстав позову (а.с. 1 т.2) просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 126 501,02 грн. заборгованості, 3% річних в розмірі 5 884,67 грн., 26 078,64 грн. інфляційного збільшення суми боргу, а всього 158 464,33 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що у кімнаті 205 гуртожитку на АДРЕСА_1 тимчасово розміщені відповідачі, які за статусом являються внутрішньо переміщеними особами. Оскільки відповідачі відмовляються вносити плату за перебування у наданому в користування приміщенні, станом на 10 листопад 2015 року розмір заборгованості останніх за таке користування склав 35 940,80 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року в задоволенні позову Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. києві державної адміністрації про стягнення заборгованості про звільнення займаного приміщення в гуртожитку та стягнення заборгованості, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник Інститут права та післядипломної освіти подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Інститут права та післядипломної освіти.

Зокрема зазначав, що суд першої інстанції в рішенні суд суду посилається на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», які не мають відношення до предмета спору та не пов`язані з доказами, наявними у матеріалах справи.

Також суд першої інстанції в обґрунтування прийнятого рішення посилається на норми Сімейного кодексу України та Конвенції про права дитини, однак не зрозуміло, яким чином питання реалізації дитиною прав пов`язане з невиконанням відповідачами їх грошових зобов`язань зі сплати вартості послуг з тимчасового перебування в гуртожитку, адже предметом спору є саме стягнення заборгованості за надання відповідачам послуг з тимчасового перебування у гуртожитку.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що відповідачі взяті на облік як внутрішньо переміщенні особи, оскільки в матеріалах справи містяться анкета відповідачів, яка заповнювалась ними при поселення, з якою вбачається, що метою приїзду є обмін досвідом НАУ.

До 02 лютого 2015 року відповідачі здійснювали оплату послуг за перебування в гуртожитку в повному обсязі, що свідчить про те, що ліжко-місця надавалися відповідачам на загальних підставах та про наявність у відповідачів зобов`язання з оплати вартості послуг з тимчасового перебування у гуртожитку відповідно до діючих тарифів.

Таким чином, має місце порушення відповідачами зобов`язання перед позивачем, що у свою чергу відповідно до ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України, тягне за собою настання правових наслідків передбачених законом або договором.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд дійшов висновку щодо наявності спірних питань з приводу виставлених тарифів на послуги з перебування.

Однак, питання тарифів не є предметом спору.

Таким чином, надаючи оцінку тарифам, встановленим розпорядженнями чи наказами, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), вийшов за межі позовних вимог, оскільки вдався до оцінки розпоряджень та наказів, які ніким не оспорені.

Сторони правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст. 360 ЦПК України не скористались.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третю особу Службу у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ч.1 ст.372 ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, обставин апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третьої особи Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Встановлено, що 03 грудня 2015 року позивач Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. києві державної адміністрації з урахуванням зміни предмету і підстави просив стягнути з відповідачів солідарно на корись Інститут права та післядипломної освіти 126 501, 02 грн. заборгованість по сплаті за перебування в гуртожитку, 3% річних в розмірі 5884,67 грн., 26078,64 грн. інфляційного збільшення суми боргу, а всього того 158 464,33 грн. Позовні вимоги в частині розірвання договору про надання послуг з тимчасового перебування в гуртожитку укладеного між позивачем та відповідачами, а також зобов`язання відповідачів звільнити займану ними кімнату в гуртожитку - залишити без розгляду.

Із анкет вбачається, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , а також їх двоє неповнолітніх дітей взяті на облік внутрішньо переміщених осіб (т.1 а.с. 20-23).

З квітня 2014 року на прохання Управління туризму при Київській міській державній адміністрації (телефонний режим) на тимчасове проживання в гуртожиток Державного закладу до гуртожитку по АДРЕСА_1 було поселено частину внутрішньо переміщених осіб із зони проведення антитерористичної операції на відповідній платній основі. З січня 2015 року відповідач та 2-є неповнолітніх дітей займають у зазначеному будинку кімнату 205 (ліжкомісця).

Між сторонами виникли спірні питання щодо оплати отриманих послуг за проживання та виставлених тарифів зі сторони позивача.

Пред`являючи позов до суду, позивач стверджував, що кошти за проживання відповідачі не сплачували, у зв`язку з чим станом на 10 листопада 2015 р. розмір заборгованості останніх за таке користування склав 35 940,80 грн., яку і просив стягнути з відповідачів, а також зобов`язати звільнити кімнату гуртожитку.

У заяві про зміну предмету та підстав позову Інститут права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України просить стягнути з відповідачів 126 501,02 грн. заборгованості, 3% річних в розмірі 5 884,67 грн., 26 078,64 грн. інфляційного збільшення суми боргу, а всього 158 464,33 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в зволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження №1961/16-45 від 16.02.2016 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, який не спростований позивачем, калькуляція вартості ліжко-місця за добу в трьохмісному номері гуртожитку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 Державного закладу післядипломної освіти «Ценрт підвищення кваліфікації керівних працівників та спеціалістів промисловості», затверджена станом на 02.09.2014, документально не підтверджується, а її складання не відповідає вимогам Порядку, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України, Міністерства економіки України та Міністерства фінансів України «Про затвердження порядків надання платних послуг державними та комунальними навчальними закладами» від 23.07.2010 №736/902/758, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.11.2010 за №1196/18491 (а.с.141 т. 2).

Питання щодо конфліктної ситуації щодо неякісного надання комунальних послуг внутрішньо переміщених осіб в гуртожитку по АДРЕСА_1 піднімалося у доповіді щодо ситуації з правами людини в Україні 16 лютого - 15 травня 2016 року Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини.

Відповідно до змісту ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимоги щодо стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального, а саме Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», які не мають відношення до предмета спору та не пов`язані з доказами, наявними у матеріалах справи, оскільки відповідачі по справі та двоє їх неповнолітніх дітей відповідно до довідок від 27.02.2015 року взяті на облік внутрішньо переміщених осіб.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення, посилання суду першої інстанції на Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» .

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах Інституту права та післядипломної освіти Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М. Стрижеус

Судді: Л.Д. Махлай

О.І. Шкоріна