Суддя-доповідач Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції: Сухоручко Ю.О.
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

20 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач) Гапонова А.В., Санікової О.С.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників справи що виникла з трудових правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 квітня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовною заявою в якій викладено вимоги до Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» /надалі Товариство/ про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової допомоги при звільненні у розмірі 10 191,68грн, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по день ухвалення рішення та моральної шкоди у розмірі 5 000грн.

Існування такої заборгованості позивач пов`язувала із неналежним виконанням з боку відповідача вимог трудового законодавства, згідно якого, в день звільнення 17 липня 2017 року роботодавець повинен був виплатити всі суми, що належали звільненому працівнику, однак цього не зробив.

Рішенням Краматорськогоо міського суду Донецької області від 08 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з того, що позивач не надав переконливих доказів в підтвердження обставин якими він обґрунтовував свої позовні вимоги. Згідно висновків суду відсутні правові підстави для задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивач просила рішення скасувати та задовольнити позов. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не перевірив аргументи заявника та не дав правової оцінки доказам у справі які є належними і допустимими та які не спростовані у жодний спосіб відповідачем. Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до порушення норм матеріального та процесуального права, так як рішення суду першої інстанції не відповідає завданню цивільного судочинства, суд не вирішив спір по суті та не сприяв всебічному і всесторонньому розгляду справи.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції відзивів не надходило.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 працювала в Товаристві до 17 липня 2017 року, та була звільнена у зв`язку із скороченням штату згідно пункту 1 статті 40 КЗпП на підставі наказу №5820/ДН-ОС від 10 липня 2017 року /копія трудової книжки а.с.11-14/.

Відповідно до Розрахунку підготовленого Товариством ОСОБА_1 визначена та нарахована така сума заробітної плати:

- за липень 2017 року нарахована до оподаткування заробітна плата в розмірі 12 306,93грн та сума до виплати становить 10 191,68грн, до якої входять компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога.

/копія розрахунку заробітної плати а.с. 18/.

Висновком торгово-промислової палати України визнано настання форс-мажорних обставин для відповідача, які настали з 20 березня 2017 року /а.с.33-49/.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відмовляючи в позові суд виходив із того, що позивач не довів обставин про те, що з боку працедавця, відповідача у справі, мало місце порушення вимог ст. 116 КЗпП України та не підтверджено що Товариство не провело розрахунок з позивачем при звільненні.

При цьому, суд взяв до уваги відзив Товариства в якому останнє заперечувало проти позову та посилалось на те, що безпосереднє місце роботи позивача знаходиться в зоні проведення воєнних дій на території тимчасово непідконтрольній Україні та саме ця обставина спричинила наслідки у вигляді відсутності у роботодавця відомостей щодо виходів, відпрацьованого часу та фактично виконуваної працівником роботи.

Суд першої інстанції помилково вважав що, обов`язок здійснювати облік робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік покладено не на працедавця, а на працівника, та саме працівник, а не Товариство повинно забезпечити неухильне виконання вимог трудового законодавства України.

Висновки суду про відсутність первинної документації, неможливість нарахування заробітної плати та інших виплат, не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки заробітна плата була нарахована, про що відповідач надав відповідні відомості та нарахування які не спростовані жодними належними та допустимими доказами, також про фактичне виконання роботи свідчать табелі обліку використання робочого часу.

Розрахунок заробітної плати ОСОБА_1 за оскаржуваний період є належним, допустимим та прийнятним доказом що оцінений судом першої інстанції з порушенням вимог чинного законодавства.

Наведені обставини дають підстави для висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній паті (в тому числі за період простою) в розмірі який підтверджений наданим розрахунком заробітної плати.

Суд першої інстанції не відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд вважає, що позивач підтвердила наявність заборгованості відповідача з виплати заробітної плати за липень 2017 року - 10 191,68грн, (з урахуванням компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги) /а.с.18/.

Відповідно до частини 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У той же час, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають у зв`язку з наступним.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, що за своєю природою є відшкодуванням завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд зазначає, що рішення суду першої інстанції стосовно цих вимог ухвалено з додержанням вимог чинного законодавста, оскільки несплата заборгованості по заробітній платі виникла не з вини ПАТ «Українська залізниця»

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції не виконав вимоги закону про законність рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразову допомогу при звільненні. Отже саме невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального права дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України частково задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та частково задовольнити позов, стягнувши з Товариства на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за липень 2017 року, компенсацію за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 10 191,68грн., в решті рішення залишити без змін.

Статтею 382 ЦПК України передбачено, що в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач в серпні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення заробітної плати, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

За вимоги про стягнення заробітної плати та грошової компенсації за невикористані дні відпустки, позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011, №3674- VI.

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

За подання апеляційної скарги підлягала сплаті ставка судового збору у розмірі 1 352,94грн.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги, з відповідача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 704,80грн (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) та з позивача у дохід держави належить стягнути судовий збір в сумі 901,86грн (за вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 квітня 2019 року скасувати в частині вимог про відмову в стягненні заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та одноразової допомоги при звільненні.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за липень 2017 року, а також компенсацію за невикористану відпустку та одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 10 191(десять тисяч сто дев`яносто одна) гривна 68 копійок (з цих сум податки та інші обов`язкові платежі вже утримані).

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири 0) гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 901 (дев`ятсот одна) гривна 86 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2019 року.

Судді: