Номер справи 220/1550/18
Номер провадження № 2/220/48/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року смт.Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Яненко Г.М.,

при секретарі - Сербіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Новосілка справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Андріївської сільської ради, про визнання права власності за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом у в якому зазначив, що на території села Андріївка по вул. Миру більше десяти років знаходився занедбаний та покинутий будинок під номером 66 в якому ніхто не проживав та не доглядав останній. Після того, як будинок почав руйнуватися позивач з?ясував в сільській раді, що в зазначеному будинку 15 років до цього проживала бабуся ОСОБА_2 Нікітічна однак в 1991 році остання померла і з тих пір будинок безхазяйний. В 2005 році він разом зі своєю сімєю відремонтував будинок та вселився, утримував його в належному стані, ремонтував зокрема: була проведена заміна вікон, дверей, даху, відновлені сараї та погріб, навколо подвіря облаштовано паркан.

Одразу після проведення ремонтних та відновлювальних робіт, з метою укладення договору на постачання електроенергії позивач звернувся до ВАТ «Донецькобленерго» з відповідною заявою. В результаті розгляду його заяви між ним та постачальником електроенергії був укладений відповідний договір від 31.08.2005 року №763. Протягом всього часу проживання, позивач добросовісно сплачував податок на землю та рахунки за спожиту електроенергію, що підтверджується відповідними квитанціями.

Після того як, позивач разом з сімєю заселився до будинку відповідні відомості були внесені до погосподарської книги сільської ради.

Неможливість оформити у встановленому порядку право власності на домоволодіння, стало підставою для звернення до суду, а тому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: Донецька область, Великоновосілківський район, с. Андріївка, вулиця Миру, 66 - за набувальною давністю.

Сторони, їх представники в судове засідання не зявились.

Від представника позивача надана суду заява, в якій вона вимоги, викладені в позові підтримала повністю та просила суд здійснювати розгляд без її участі та участі позивача.

Від Андріївської сільської ради, надійшов лист в якому сільська рада вирішення позовних вимог на розсуд суду та клопотала про можливість розгляду справи без участі її представника.

При даних обставинах, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за наявними документами.

Дослідивши матеріали справи судом фактично встановлено наступне.

Згідно позовної заяви та відзиву відповідача з 2005 року позивач разом з родиною проживає в житловому будинку розташованому за адресою: Донецька область, Великоновосілківський район, с. Андріївка, вулиця Миру, 66 він його утримував, відремонтував зокрема: була проведена заміна вікон, дверей, даху, відновлені сараї та погріб, навколо подвіря облаштовано паркан.

Власником спірного житлового будинку є ОСОБА_3 (російською), що підтверджується копією свідоцтва про право власності від 03.02.1988 року надана КП «Великоновосілківське РБТІ» на вимогу суду (а.с.84).

Згідно листа Великоновосілківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 16.11.2018 року №539-15.45-15 виконкомом Андріївської сільської ради зареєстровано смерть громадянки ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 яка померла 20.05.1991 р. (актовий запис про смерть № 16 від 22.05.1991 року).

Відповідно до довідки № 494 від 10 травня 2018 року, виданої головою Андріївської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області вбачається, що згідно записів погосподарських книг за 2006-2010, 2011-2015, 2016-2020 роки позивач разом з дружиною та двома синами проживають без відповідної реєстрації в житловому будинку розташованому за адресою: Донецька область, Великоновосілківський район, с. Андріївка, вулиця Миру, 66 (а.с.12).

Згідно довідки КП»Великоновосілківське РБТІ» від 13.06.2018 року щодо показників на житловий будинок розташований за адресою: Донецька область, Великоновосілківський район, с. Андріївка, вулиця Миру, 66 та технічного паспорту виготовленого на імя ОСОБА_1 самочинного будівництва немає ( а.с.14-18).

Згідно наданих позивачем копій квитанцій №262 від 12.08.2014 року, №642 від 26.08.2015, №404 від 10.08.2016, ним сплачувався земельний податок за користування земельною ділянкою (а.с.19-20).

Згідно договору на енергопостачання від 06.01.2014 року№ 4226013 позивач є споживачем за даним договром, а обєктом енергопостачання є житловий будинок розташований за адресою: с. Андріївка, вулиця Леніна, 66 (а.с. 23-24).

Згідно договору на енергопостачання від 31.08.2014 року № 763 позивач є споживачем за даним договром, а обєктом енергопостачання є житловий будинок розташований за адресою: с. Андріївка, вулиця Леніна, 66 (а.с. 27-28).

Згідно наданих копій квитанцій про сплату за користавання електричною енергією за адресою: с. Андріївка, вулиця Миру (колишня Леніна), 66 з 31.08.2005 року по теперішній час позивач сплачував зазначені послуги від свого імені (а.с.29-61).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2005 року, тобто більше 13 років відкрито, безперервно володіє житловим будинком, розташованим с. Андріївка, вулиця Миру (колишня Леніна), 66 сплачує всі податки та інші обовязкові платежі і будь хто інший на дану будівлю не претендує.

Неможливість оформити у встановленому порядку право власності на домоволодіння, порушує право позивача володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном та стало підставою для звернення про їх відновлення в судовому порядку.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що регулюють набуття права власності.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом.

Згідно ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.ст. 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, набувається за рішенням суду (ч.4 ст. 344 ЦК України).

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( ч.1 ст. 344 ЦК України).

Згідно п.9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Добросовісним набувачем є особа (незаконний володілець), яка протягом всього часу володіння майном повинна бути впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Аналіз перевірених і оцінених доказів переконують суд, що позивач ОСОБА_1 є добросовісним набувачем в розумінні ст.344 ЦК України, оскільки з 2005 року (більше 13 років) відкрито, безперервно володіє спірним нерухомим майном, що інші особи не претендують на спірне майно, отже позивач набув право власності на це нерухоме майно за набувальною давністю.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Іншого можливого способу захисту свого права у позивача немає.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є достатньо обґрунтовані, визнані сторонами, не порушують права та обов'язки інших осіб, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.. 15, 16, 328, 344, п. 8 Перехідних положень ЦК України, ст. ст. 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: Донецька область, Великоновосілківський район, с. Андріївка, вулиця Миру, 66 за набувальною давністю.

На судове рішення може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дати його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Суддя Г.М. Яненко