ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 серпня 2019 року

м. Харків

Справа № 644/36/17

Провадження № 22-ц/818/3295/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Бровченка І.О., Маміної О.В.

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

позивач та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1

відповідач та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, розподіл майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 березня 2019 року (суддя першої інстанції Ізмайлов І.К.), -

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнювала і остаточно просила суд розглядати її позовні вимоги в частині визнання порядку користування спільною квартиро. АДРЕСА_1 (а.с. 166).

Позовна заява мотивована тим, що з 21 квітня 2001 року по 9 вересня 2016 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народились донька ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 .

Обґрунтовуючи позов зазначала, що 26 червня 2006 року ними придбана спірна чотирикімнатна квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем, та вказувала, що при укладенні договору купівлі-продажу нею надано письмову згоду на укладення зазначеного договору.

Зазначала у позові, що після придбання квартири в ній був проведений капітальний ремонт та устаткування, які сплачувались з загального бюджету родини, тому вважала, що майно набуте за час шлюбу є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та вважала частки співвласників рівними.

У позові посилалася на те, що відповідач у 2016 році вигнав її з малолітнім сином з квартири та питання про поділ спільного майна розглядати відмовився, внаслідок чого вона була позбавлена можливості проживати та користуватися своєю власністю та змушена була проживати у квартирі її батьків у досить не сприятливих умовах.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням та ОСОБА_2 у задоволенні позову про визнання права власності відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надано відомостей про реєстрацію та проживання у спірній квартирі, не визначена її частка у майні, яке вона вважає спільною сумісною власністю набутою за час шлюбу за спільні кошти. В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , рішення суду мотивовано тим, що позивачем за зустрічним позовом не доведено придбання майна за власні кошти, при наявності заяви ОСОБА_1 про дозвіл на придбання квартири.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні її позовних вимог, в цій частині просить ухвалити нове рішення, яким визнати порядок користування спірною квартирою, а саме: визначити за нею право користування кімнатою площею 10,6 кв.м. та балконом площею 2,6 кв.м., за відповідачем кімнатою площею 8,8 та 8,3 кв.м.. У спільному користуванні залишити кімнату площею 18,7 кв.м., місця загального користування (кухню площею 6,1 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м.). В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні спору по суті не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме норми ст. ст. 60,63,68 СК України.

Зазначає, що суд не звернув уваги на той факт, що відповідачем незаконно порушено її право на володіння, користування і розпорядження квартирою, яка належить їм на праві спільної сумісної власності.

Вказує, про те, що з відповідною заявою про визнання за нею права власності в порядку поділу майна подружжя не зверталася, як зазначив суд в оскаржуваному рішенні, проте звертає увагу суду, що це є її правом, а не обов`язком.

До апеляційного суду від відповідача, позивача за зустрічним позовом надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому він просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення. У відзиві зазначає, що суд ухвалюючи рішення надав належну оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовів. Зазначає, що спірна квартира була ним придбана за кошти отримані після продажу особистої власності набутої до шлюбу, а також звертає увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 жодного дня не була зареєстрована у спірній квартирі.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує рішення лише в частині відмови у задоволенні її позову, тому рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в апеляційному порядку не переглядається.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що відповідно копії рішення Ленінського районного суду м. Харкова про розірвання шлюбу від 9 вересня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 21 квітня 2001 року по 9 вересня 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7)

Відповідно копії договору дарування від 15 жовтня 1998 року посвідченого 15.10.1998 р. державним нотаріусом Першої харківської нотаріальної контори Грошевою О.Ю. за реєстром № 5-5284, ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 48).

Згідно договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенко В.В. за реєстром № 2575, 26 червня 2006 року ОСОБА_2 продав двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 161600 грн. (а.с. 49).

Того ж дня 26 червня 2006 року відповідно договору купівлі-продажу посвідченому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенко В.В. за реєстром № 2578, ОСОБА_6 за довіреністю від імені громадянки РФ ОСОБА_7 продала за 18598 грн., а ОСОБА_2 купив чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 . (а.с. 50). 27 червня 2006 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 ..

З копії заяви, яка міститься в матеріалах справи від 26 червня 2006 року посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенко В.В. за реєстром № 2577 справжність підпису ОСОБА_1 на заяві якою вона відповідно до ст.ст. 60, 61, 65 СК України дала згоду ОСОБА_2 на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Відповідно до частин 1, 2 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідач звернувся з зустрічним позовом і просив визнати спірну квартиру його особистою власністю. В задоволенні позову йому відмовлено, рішення суду він не оскаржив.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів з урахуванням вищезазначеного, не погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального права і висновок суду не відповідає встановленим обставинам, що згідно ст.. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду в цій частині і ухваленням нового про задоволення позову.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до приписів статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З огляду на це, позовні вимоги про встановлення порядку користування квартирою, яка є спільною сумісною власністю подружжя підлягає задоволенню.

Запропонований позивачем варіант надати їй в користування кімнату площею 10,6 кв.м. та балконом площею 2,6 кв.м., представником відповідача заперечувався, але інших варіантів запропоновано не було, відзив на апеляційну скаргу також не містить заперечень по суті цього варіанту користування квартирою. Доводи відзиву зведені виключно до суті зустрічного позову про визнання спірної квартири особистою власністю відповідача, яким судом першої інстанції надана оцінка і в позові відмовлено.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 березня 2019 року - в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 - скасувати й ухвалити нове.

Позов задовольнити. Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Виділити ОСОБА_1 в користування в квартирі АДРЕСА_1 кімнату 10,6 кв.м. та балкон площею 2,6 кв.м.

Кімнати площею 8,8 та 8,3 кв.м. залишити у користуванні ОСОБА_2 .

У спільному користуванні залишити кімнату площею 18,7 кв.м., місця загального користування (кухню площею 6,1 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м., коридор площею 7,4 кв.м.).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий С.С. Кругова

Судді І.О. Бровченко

О.В. Маміна

повний текст постанови

складено 12 серпня 2019 року