Постанова

Іменем України

05 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 592/10632/16-ц

провадження № 61-28829св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2017 року у складі судді Косолап М. М. та на ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Собини О. І., Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк» або банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування заявлених позовних вимог банк посилався на те, що 14 лютого 2006 року між ним та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 61 349, 93 грн зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами та комісії та строком повернення до 13 лютого 2013 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань, станом на 10 листопада 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 363 918,95 грн.

Позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 жовтня 2017 року, позов АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором пред`явлені до відповідача поза межами позовної давності. Доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності позивач суду не надав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що банк пропустив позовну давність, оскільки не врахували, що рішенням апеляційного суду Сумської області від 05 лютого 2014 року у справі про звернення стягнення на предмет застави позовна давність переривається.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та витребувано з Ковпаківського районного суду м. Суми зазначену справу.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 14 лютого 2006 року ОСОБА_1 уклав з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, за умовами якого банк надав йому кредит у розмірі 61 349,93 грн зі сплатою 1,23 % від суми залишку заборгованості щомісячно за користування кредитом та 0,25 % комісії від суми виданого кредиту щомісячно, зі строком повернення до 13 лютого 2013 року.

У зв`язку з неналежним виконанням боржником зобов`язань за кредитним договором, у жовтні 2011 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 30 серпня 2013 року, зміненим рішенням апеляційного суду Сумської області від 05 лютого 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 лютого 2006 року у розмірі 60 528,93 грн. звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль «Chevrolet Aveo 1.5 I», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності боржнику ОСОБА_1 .

Звертаючись 13 жовтня 2011 року до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави, АТ «КБ «ПриватБанк» змінило строк виконання основного зобов`язання, тому саме з цього моменту у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав.

Крім того, суди встановили, що останній платіж за кредитним договором відповідачем здійснено 21 жовтня 2009 року, позов про стягнення заборгованості банк подав до суду 15 листопада 2016 року, тобто поза межами позовної давності.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 526, 1054, 1055 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій установлено факт заборгованості за кредитним договором і факт пропуску позивачем позовної давності.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову банку у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності.

Посилання у касаційній скарзі на те, що рішення апеляційного суду Сумської області від 05 лютого 2014 року в справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави перериває позовну давність є безпідставним, оскільки з таким позовом банк звернувся до суду 13 жовтня 2011 року і саме ця дата вважається датою вимоги, з якої змінився строк виконання основного зобов`язання.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх спростували.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2017 року та ухвали апеляційного суду Сумської області від 12 жовтня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук