ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9032/19 Справа № 204/4656/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Златобанк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Златобанк

на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Златобанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Златобанк (далі ПАТ Златобанк, банк), від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Златобанк, звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору № 437/13/Z, укладеного 26.09.2013 року між ПАТ Златобанк та ОСОБА_2 , остання отримала кредит в сумі 1 595 500,00 грн. на умовах, визначених договором, з кінцевою датою повернення кредиту не пізніше 25.09.2014 року.

Виконання позичальником умов кредитного договору забезпечено договором поруки № 437/13/Z/P-1, укладеним 30.09.2013 року між банком та ОСОБА_1 , за умовами якого остання та позичальник ОСОБА_2 відповідають перед банком як солідарні боржники.

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, а саме неповерненням по закінченню терміну дії кредитного договору та несплати у повному обсязі процентів за користування кредитними коштами, банк звернувся з даним позовом.

Ураховуючи викладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 437/13/Z від 26.09.2013 року в розмірі 3 919 706,36 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порука ОСОБА_1 за договором поруки від 30.09.2013 року є припинено, оскільки кінцева дата повернення кредиту не пізніше 25.09.2014 року, відповідно шестимісячний строк, в який позивач може пред`явити вимогу до поручителя має рахуватися саме з цієї дати та закінчується 25.03.2015 року. Проте позов у даній справі заявлено 09.07.2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.10.2016 року апеляційну скаргу ПАТ Златобанк відхилено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01.08.2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору дотримався вимог матеріального та процесуального закону, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Постановою Верховного Суду від 28.08.2019 року касаційну скаргу ПАТ Златобанк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Златобанк задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.10.2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ПАТ Златобанк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення частини першої статті 252, частини першої статі 526, частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554, частини першої статті 555, частини четвертої статті 559 ЦК України та частини другої статті 35, частин першої та другої статті 57, частини першої статті 58, частини четвертої статті 60 ЦПК України в редакції, яка діяла на момент ухвалення оскарженого судового рішення.

Банк посилається на помилкове ототожнення судом правовідносин поруки, іпотеки та застави. Оскільки поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язань позичальником у тому ж обсязі, що і боржник, до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, є солідарним боржником. Вказує, що висновок суду про ймовірне погашення боргу при примусовому виконанні рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року, яким заборгованість стягнута лише з позичальника ОСОБА_2 є припущенням. Зазначено, що суд не врахував факт непогашення існуючої заборгованості по кредитному договору та право банку на пред`явлення позову до поручителя після пред`явлення позову до позичальника.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 26.09.2013 року між ПАТ Златобанк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 437/13/Z, умовами якого остання отримала кредит в розмірі 1 595 500,00 грн. на умовах, визначених договором, з кінцевою датою повернення кредиту не пізніше 25.09.2014 року включно.

30 вересня 2013 року між ПАТ Златобанк та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 437/13/Z/P-1, згідно якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань перед позивачем за кредитним договором.

У пункті 1.2. договору поруки сторони погодили солідарну відповідальність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед банком.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року у справі за позовом ПАТ Златобанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 13.08.2015 року, з ОСОБА_2 на користь ПАТ Златобанк стягнуто заборгованість за спірним кредитним договором від 26.09.2013 року в розмірі 2 232 875,60 грн.

Зі змісту наведеного судового рішення вбачається, що з позичальника стягнута заборгованість, яка утворилась станом на 24.03.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що порука ОСОБА_1 за договором поруки від 30.09.2013 року є припинено, оскільки кінцева дата повернення кредиту не пізніше 25.09.2014 року, відповідно шестимісячний строк, в який позивач може пред`явити вимогу до поручителя має рахуватися саме з цієї дати та закінчується 25.03.2015 року. Проте позов у даній справі заявлено 09.07.2015 року.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції в частині підстав та мотивів відмови в задоволенні позовних вимог колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій) порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Умовами договору поруки сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами (дата договору) і діє до повного виконання боргових зобов`язань боржника та виконання зобов`язань за цим договором поруки (пункт 6.1). Порука за цим договором припиняється після спливу 3 (трьох) років з настання дати повернення кредиту, але не пізніше повного виконання боргових зобов`язань та виконання зобов`язань за цим договором поруки (пункт 6.2).

Тобто, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а наявна в договорі стаття 6, якою встановлено, що порука втрачає чинність після повного виконання боргових зобов`язань, не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає змісту статей 251, 252 ЦК України, де визначено, що настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Разом із тим, сторони договору поруки погодили право кредитора на пред`явлення вимог до поручителя протягом трьох років з настання дати повернення кредиту.

Зважаючи на те, що терміном виконання основного зобов`язання за кредитним договором сторонами визначено не пізніше 25.09.2014 року, договором поруки встановлено строк припинення поруки після спливу трьох років з настання дати повернення кредиту, тобто не пізніше 25.09.2017 року, а даний позов до поручителя пред`явлено у липні 2015 року, висновок суду про пропуск позивачем шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання, визначених частиною четвертою статті 559 ЦК України не ґрунтується на законі.

Проте, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, належним чином не дослідив умов спірного договору поруки щодо строку його дії до 2017 року.

Вирішуючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року справа № 444/9519/12, від 04.07.2018 року справа № 310/11534/13 та від 31.10.2018 року справа № 202/4494/16.

Пред`являючи позов, ПАТ Златобанк, від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Златобанк, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.05.2016 року, просило стягнути з відповідача кредитну заборгованість, яка утворилась станом на 23.05.2016 року, в розмірі 3 919 706,36 грн., яка складається із: 1 595 332,66 грн. заборгованість за основним боргом (кредитом); 760 946,09 грн. заборгованість за процентами; 1 524 926,36 грн. пеня; 1 000,00 грн. штраф; 37 501,25 грн. 3% річних.

Як установлено судом апеляційної інстанції, у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду із позовом в 2015 році до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24.06.2015 року у справі за позовом ПАТ Златобанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке набрало законної сили 13.08.2015 року, з ОСОБА_2 на користь ПАТ Златобанк стягнуто заборгованість за спірним кредитним договором від 26.09.2013 року станом на 24.03.2015 року в розмірі 2 232 875,60 грн. (а.с.56, т.1).

Крім того, вказаним заочним рішення стягнуто з боржника ОСОБА_2 (позичальника) на користь ПАТ Златобанк 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 23 602,19 грн., така вимога банку обгрунтована ст. 625 ЦК України.

Звернувшись у 2015 році до суду з позовом про стягнення усієї заборгованості за кредитним договором, АТ КБ ПриватБанк змінило строк виконання основного зобов`язання на 2015 рік, а тому, саме з цього часу припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти, штрафи, пеню та комісію за кредитом. Права та інтереси банку в спірних правовідносинах забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Ураховуючи наведене, позовні вимоги банку в частині стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів нарахованих позивачем на підставі умов кредитного договору після 2015 року, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, колегія суддів виходить з наступного.

Пред`являючи позов, ПАТ Златобанк, від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Златобанк, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.05.2016 року, просило на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 437/13/Z від 26.09.2013 року станом на 23.05.2016 року в розмірі 37 501,25 грн.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що умовами спірного договору поруки передбачено, що поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов`язань (стаття 1 договору поруки).

Стаття 2 договору поруки встановлює, що порукою забезпечуються вимоги кредитора щодо: повернення основної суми кредиту; сплата процентів за користування кредитом; застосування підвищеного розміру процентної ставки; сплата комісії; сплата неустойки (пені, штрафу) за прострочення, штрафу(ів) за нецільове використання кредиту, штрафу(ів) за невиконання умов кредитного договору (а.с.17, т.1).

В той же час, умовами договору поруки не передбачена відповідальність поручителя за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі статті 625 ЦК України.

Крім того, солідарний обов`язок поручителя щодо відшкодування суми за прострочення виконання грошового зобов`язання, не передбачений чинним законодавством.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з підстав їх недоведеності та необгрунтованості.

Відповідно до частин 1, 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Зважаючи на визнання судового рішення безпідставним в частині підстав та мотивів відмови в задоволенні позовних вимог, рішення суду першої інстанції, відповідно до роз`яснень наданих у пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині правового обгрунтування відмови в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Златобанк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Златобанк задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року змінити в частині правового обгрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко