КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/4466/18
Головуючий у суді І інстанції - Саламон О.Б.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9431/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», поданої адвокатом Савінським Костянтином Валерійовичем, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2012 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» ( надалі Банк) та ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір кредиту №032ВІ1. Згідно до умов вказаного кредитного договору Банк надав позичальнику грошові кошти на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 536032, 18 грн. зі сплатою за користування Кредитом фіксованої процентної ставки в розмірі 12,5 % річних ( п.1.1 Договору).

Позивач посилався, що відповідач у справі, отримавши вказані кошти свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом виконав лише частково і станом на 22 лютого 2018 року заборгованість відповідача за кредитом становить 951933, 37 грн. із яких: 529611,61 грн, заборгованість за тілом кредиту, 335471,41 грн. за відсотками, 46955,61 грн, розмір інфляційних втрат за кредитом, 39894,74 грн, інфляційних втрат за відсотками.

У зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, 21 березня 2018 року Банком була направлена досудова вимога позичальнику про повернення взятих у кредит коштів, однак вона залишилася без виконання, у зв`язку з чим позивач просив стягнути вказані у позові кошти та понесені витрати по сплаті судового збору в судовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року позовну заяву ПАТ «Укрсоцбанк» залишено без задоволення.

Не погоджуючись із ухваленим у справі рішенням суду, представник ПАТ «Укрсоцбанк» - Савінський К.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсягу.

Свої доводи обґрунтовує тим, що місцевий суд безпідставно застосував до позовних вимог строк позовної давності та з цих підстав відмовив у позові. Посилається на те, що судом не враховано, що сторони у справі, укладаючи кредитний договір, визначили порядок повернення позичальником тіла кредиту окремими платежами щомісячно з дати укладення кредитного договору і до остаточної дати погашення кредиту у листопада 2019 року, а тому строк позовної давності відносно чергових платежів та не повернутої частини кредитних коштів, а також процентів за їх користування не збіг. Вважає, що суд першої інстанції, не врахувавши правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року справа № 6-14цс14, від 03 червня 2015 року справа № 6-31цс15 та від 23 листопада 2016 року справа № 6-2104цс16 ухвалив незаконне рішення, яке повинно бути скасовано судом апеляційної інстанції.

Представник відповідача у справі ОСОБА_1 , адвокат Капля О.М. подав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначив, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір, прийшов до законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову із застосуванням ч.4 ст. 267 ЦК України.

Так, дійсно відповідач не заперечує існування договору про отримання кредитних коштів у позивача, однак, враховуючи обставини, які склалися між сторонами при укладенні та виконанні вказаного кредитного договору, вважає, що Банк не своєчасно звернувся до суду із вказаним позовом, оскільки, укладаючи вказаний договір сторони, визначили права та обов`язки кожної із сторін договору, а також погодили обставини за яких у Банку виникає обов`язок звернутися до суду за захистом свого права на стягнення коштів із відповідача. Зокрема у пункті 4.3 договору кредиту від 15 листопада 2012 року №032ВІ1передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Оскільки відповідач жодного разу не виконував свої зобов`язання в обсязі визначеному договором, із самого початку його укладення, сплативши за перших три місяця лише 6690,57 грн, замість 19153, 65 грн. (6384,55 х 3) тому з врахуванням положення п. 4.3.3 Договору у позивача виникло право на звернення до суду із вимогою про стягнення коштів починаючи із березня 2013 року. Разом з тим, із позовом Банк звернувся лише у квітні 2018 року. При розгляді вказаної справи судом першої інстанції відповідачем був поданий відзив на позовну заяву в якому було заявлено вимогу про застосування строку позовної давності до позивних вимог Банку. Вважав, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача ОСОБА_2 заперечив щодо доводів апеляційної скарги із підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, і просив її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача на розгляд справи в апеляційну інстанції не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином ( а.с.183, 184), тому апеляційний суд з врахуванням положення ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянув вказану справу у відсутність представника позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2012 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту №032ВІ1. Згідно до умов вказаного кредитного договору Банк надав позичальнику грошові кошти на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 536032, 18 грн. зі сплатою за користування Кредитом фіксованої процентної ставки в розмірі 12,5 % річних ( п.1.1 Договору).

Відповідно до п.1.1.1 Договору сторони погодили порядок повернення позичальником Кредиту шляхом внесення щомісяця до 15 числа ( включно) починаючи з 15 грудня 2012 року по 6384,55 грн до 15 листопада 2019 року (а.с. 4).

Також сторони визначили права та обов`язки сторін вказаного договору. Зокрема відповідно до п. 3.3 Позичальник зобов`язаний :

- забезпечувати сплату процентів за використання кредиту в Порядку та в розмірах визначених цим Договором ( п.3.3.4);

- забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення Кредиту та можливі штрафні санкції в порядку та в розмірі, визначених цим Договором (п.3.3.5) .

Судом встановлено, що сторони укладаючи вказаний договір визначили відповідальність сторін за невиконання чи неналежне виконання сторонами своїх зобов`язань за вказаним Договором.

Зокрема, пунктом 4.3 передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Так, суд першої інстанції, досліджуючи надані позивачем докази, встановив, що відповідачем у справі на виконання своїх зобов`язань за кредитним договором №032ВІ1 від 15 листопада 2012 року було сплачено 19 листопада 2012 року - 1938, 45 грн, 17 грудня 2012 року - 4446, 10 грн, та 15 січня 2013 року - 306, 02 грн., що вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позовної заяви. Крім того, із наданої суду виписки по рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що останнє погашення кредиту відповідачем у сумі 200 грн здійснено у травні 2014 року ( а.с. 67).

Судом першої інстанції зазначено, що інших платежів відповідачем на виконання зобов`язань за даним Договором не було здійснено. Суму в розмірі 5 грн, що була перерахована 14 липня 2017 року на виконання вказаних зобов`язань від імені ОСОБА_1 суд в не визнав такою, що була внесена відповідачем, із тих обставин, що у вказаний період відповідач перебував за межами України і не міг фізично здійснити даний платіж у відділенні №031 ПАТ «Укрсоцбанк».

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що позивач у справі звертаючись до суду за захистом порушеного права, пропустив строк позовної давності, оскільки останній платіж відповідачем на виконання зобов`язань за кредитним договором здійснено у травні 2012 року, а з позовом позивач до суду звернувся у квітні 2018 року, тому враховуючи ч.4 ст. 267 ЦК України та подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності як підставу для відмову у позові, суд визнав вказаний позов таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення відповідає.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами вказаної справи виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України полягають у тому, що банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання його сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне зобов`язання).

Оскільки боржник не виконував належним чином свої договірні зобов`язання з погашення кредиту та відсотків, то у відповідача перед Банком утворилася заборгованість у розмірі 529611,61 грн, заборгованість за тілом кредиту, 335471,41 грн. за відсотками.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сплив визначеного договором строку кредитування обумовлює початок перебігу позовної давності.

У пункті 4.3 кредитного договору №032ВІ1 від 15 листопада 2012 року сторонами визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.4, 3.3.5 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

У постанові Верховного Суду України від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16 зроблено висновок, що "згідно з пунктом 4.5 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.8 (сплата процентів), 3.3.9 (своєчасна та в належному розмірі сплата кредиту й процентів) цього договору, протягом більше ніж 90 календарних днів строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Судом першої інстанції встановлено , що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснив 06 травня 2014 року, а тому за визначенням пункту 4.3 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто з 6 серпня 2014 року. З матеріалів справи вбачається, що з 06 травня 2014 року відповідач взагалі не виконував зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку з чим строк виконання основного зобов`язань було перенесено з 15 листопада 2019 року на 6 серпня 2014 року (90 календарних днів з дня останньої оплати 06 травня 2014 року за договором). Позов ПАТ "Укрсоцбанк" про стягнення кредитної заборгованості пред`явлено до суду 03 квітня 2018 року. Представник відповідача у справі, подаючи відзив на позов ну заяву 26 липня 2018 року до суду першої інстанції до ухвалення рішення наполягав на застосуванні наслідків спливу позовної давності до позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с.59-62).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16.

З врахуванням викладених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновку суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності, що відповідно до вимог ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. 267 ч.4 ЦК України, ст. 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», подану адвокату Савінським Костянтином Валерійовичем залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 15 серпня 2019 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв