Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 264/7188/16-ц

провадження № 61-29212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - Маріупольська міська рада Донецької області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Київської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області у складі судді Іванченко А. М. від 23 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Попової С. А., Гаврилової Г. Л., Ткаченко Т. Б., від 22 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року Маріупольська міська рада Донецької області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення недійсним, посилаючись на таке.

Земельна ділянка площею 0,0056 га за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади м. Маріуполя.

На підставі заочного рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року, скасованого цим же судом 04 червня 2015 року, ОСОБА_3 , вважаючи себе власником самочинно збудованого нежитлового приміщення, розташованого на вказаній земельній ділянці, 26 березня 2013 року відчужив його ОСОБА_1 , а остання за договором від 12 лютого 2016 року відчужила це нерухоме майно ОСОБА_2 .

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року визнано недійсним вказаний договір купівлі-продажу від 26 березня 2013 року.

Оскільки ОСОБА_1 відчужила ОСОБА_2 нежитлове приміщення, право власності на яке вона набула безпідставно, при цьому порушивши право територіальної громади на земельну ділянку під цим нежитловим приміщенням, позивач просив суд визнати цей договір недійсним.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 28 серпня 2017 року про виправлення описки, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року, позов Маріупольської міської ради Донецької області задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , яке складається з будівлі літ. А-1 (торгівельний павільйон), загальною площею 7,4 кв. м, площадки літ. А-1, укладений 12 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу Лашиною Н. Г.

Вирішено питання щодо сплати судового збору.

Судові рішення мотивовано тим, що правова підстава для набуття ОСОБА_1 права власності на спірне нежитлове приміщення була визнана незаконною та скасована в судовому порядку, а правовстановлюючі документи на це приміщення визнані недійсними, тому відповідач при укладенні оскаржуваного договору не володіла належним обсягом прав щодо розпорядження цим нерухомим майном та передачею його у власність іншій особі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову Маріупольської міської ради, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 мала належний обсяг прав на спірне нежитлове приміщення, а тому розпорядження цими правами було правомірним. Права позивача вказаним договором купівлі-продажу нежитлового приміщення не порушені.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 714/854/15-ц (провадження № 61-27905св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

12 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року визнано за ОСОБА_3 право власності на самовільно зведене нежитлове приміщення загальною площею 5,9 кв. м та площадку літ. А-1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 квітня 2015 року за заявою Маріупольської міської ради скасовано заочне рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14 червня 2012 року та ухвалою цього ж суду від 04 червня 2015 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

26 березня 2013 року ОСОБА_3 відчужив вказане нерухоме майно ОСОБА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 лютого 2016 року визнано недійсним цей договір та скасовано рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказане нежитлове приміщення.

З 05 липня 2013 року ОСОБА_1 орендує у Маріупольської міської ради земельну ділянку під цим нежитловим приміщенням на підставі договору оренди.

На підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2016 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_1 нежитлове приміщення (торгівельний павільйон), загальною площею 7,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 50).

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Положеннями статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Таким чином за змістом статті 319 ЦК України лише власнику належить право розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

У розумінні приписів наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.

Встановивши, що земельна ділянка, на якій розташоване самовільно побудоване нежитлове приміщення, вибула з володіння територіальної громади міста Маріуполя у зв`язку з відчуженням цього приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2013 року, який в подальшому судовим рішенням визнаний недійсним, суди дійшли правильного висновку про те, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам закону, порушує права власника спірної земельної ділянки і його слід визнати недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Доводи касаційної скарги про недоведеність порушення прав позивача укладенням спірного договору є безпідставними з огляду на те, що наслідками відчуження вказаного нежитлового приміщення, яке розташоване на земельній ділянці, що є власністю територіальної громади міста Маріуполя, є припинення права власності останньої на цю земельну ділянку.

Крім того, суди надали належну правову оцінку тим обставинам, що ОСОБА_1 , знаючи про існування рішення Іллічівського районного суду від 10 грудня 2015 року, яким визнано недійсним правочин, на підставі якого вона набула зазначене нежитлове приміщення, реалізувала це майно в період апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2017 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара