ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/950/18 Номер провадження 22-ц/814/2918/19Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М,

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2019 року (час ухвалення судового рішення невідомий; дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом, після уточнення вимог остаточно просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 27 283 грн. 67 коп. за кредитним договором № б/н від 15.11.2010 року.

Заявлені вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за укладеним кредитним договором.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2018 року позов задоволений у повному обсязі (т.1 а.с.81-84).

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 30 січня 2019 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволена - заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 вересня 2018 року скасоване, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження (т.1 а.с.132-133).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 925 грн. 06 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позову, ухвалити нове про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції при вирішенні спору по суті безпідставно відкинув докази, надані Банком в обґрунтування заявлених вимог, не взяв до уваги правові висновки Верховного Суду у подібних справах та не звернув уваги на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна».

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.371, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2010 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, у якій підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам складає між нею і Банком договір, про що свідчить її підпис у заяві. У анкеті заяві відсутні дані щодо розміру кредиту, строку його дії, розміру процентів за користування кредитними коштами, тощо (т.1 а.с.10).

Згідно витягу з тарифів обслуговування кредитних карт розмір щомісячних платежів становить 7 % від заборгованості (т.1 а.с.62).

Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», загальна сума заборгованості станом на 10.04.2018 року становить 27 283,67 грн., з яких:

7 925,06 грн. - заборгованість за тілом кредиту;

17 083,20 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

500 грн. - заборгованість за пенею;

штрафи: 500,00 грн. - фіксована частина, 275,41 грн. - процентна складова.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у заяві позичальника від 15.11.2010 року не визначено процентну ставку, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а тому стороною позивача не доведено, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та, перевіряючи доводи апеляційної скарги, виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції у відповідності до наведеної норми процесуального закону правомірно керувався при вирішенні цього спору правовими позиціями, що викладені у постанові ВП ВС від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Велика Палата Верховного Суду за результатами розгляду вказаної справи зробила такі висновки.

«Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги у частині стягнення відсотків і неустойки, в тому числі їхнього розміру і порядку нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.12.2012 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/ternns/ як невід`ємні частини спірного договору.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту банку належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс15), і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

У заяві ОСОБА_2 від 15.11.2010 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про розмір та порядок нарахування і сплати процентів за користування кредитом, строк дії кредитного договору, відповідальності у виді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (т.1 а.с.10).

В апеляційній скарзі Банк посилається на довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового кредиту» (т.1 а.с.11). Надана суду світлокопія цього документа не є належним і достовірним доказом у розумінні приписів ст.77 і ст.79 ЦПК України, оскільки ця світлокопія не завірена належним чином, на ній відсутній підпис відповідача (принаймі його не видно), у довідці зазначений інший номер договору.

Є хибним твердження апеляційної скарги про відмінність фактичних обставин, що мають місце у цій справі, від тих, що мали місце у справі №342/180/17, розглянутій ВП ВС 03 липня 2019 року.

Як слідує з матеріалів справи, 12 лютого 2019 року відповідач ОСОБА_3 подала суду першої інстанції відзив на позов, у якому категорично заперечувала факт укладення з Банком кредитної угоди на тих Умовах і правилах…., які надані у справу (а.с.136-139).

Не можна визнати обґрунтованими твердження апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безумовно і обов`язково мав стягнути з відповідача проценти за користування кредитними коштами відповідно до ст.1048, ст.1054, ст.1069 ЦК України і ст.49 ЗУ «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суди розглядають справи виключно у межах заявлених вимог та на підставі доказів, які надані суду учасниками справи.

Пред`являючи позов, Банк просив стягнути з відповідача проценти за користування кредитом, які нараховані відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які у тому виді, що долучені до позову, обґрунтовано визнані судом першої інстанції неналежним доказом узгодження між сторонами саме таких умов договору. Оскільки Банк не заявив вимог про стягнення процентів, обрахованих з інших підстав або ж за інших умов, погоджених з відповідачем чи встановлених законом, у суду відсутні підстави самостійно, поза межами заявлених вимог здійснювати розрахунок процентів за користування кредитними коштами.

Надані Банком у справу виписки по картковому рахунку (т.1 а.с.152-161, 164-169, 195-201, 238-244) містять інформацію про розмір кредитного ліміту (8 000 грн.), рух коштів за певний період, проте не містять інформації щодо узгодженого розміру процентів за користування коштами.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 листопада 2019 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М. Триголов