Єдиний унікальний номер судової справи: 225/3007/19
Номер провадження: 2/225/721/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2019 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Скиба М.М.,

за участю

секретаря судового засідання Солодкої Є.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача- ОСОБА_2 ,

відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі Дзержинського міського суду Донецької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує свої вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року він є власником будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які не є членами його сім`ї.

Як зазначає позивач, внаслідок реєстрації відповідачів у спірному порушуються його права, як власника, на володіння та розпорядження належним йому майном. Позивач позбавлений можливості оформити субсидію.

Позивач зазначив, що він не чинив перешкод у користуванні зазначеним будинком.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги та визнати відповідачів таким, що втратили право користування спірним будинком.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Зазначили, що відповідачі лише зареєстровані за вказаною адресою, але фактично не проживають.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що постійно у спірному будинку він не проживав, ночував там декілька разів, особистих речей в цьому будинку немає. Не проживає в будинку за місцем реєстрації через наявні родинні конфлікти з позивачем. На час реєстрації в будинку він планував проживати в ньому.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засідання позовні вимоги не визнала. Пояснила, що в будинку АДРЕСА_1 вона зареєстрована, але постійно не проживала, особистих речей не зберігає. На теперішній час орендує квартиру, де і проживає. Зазначила, що ще до реєстрації у спірному будинку вона декілька ночей ночувала там. В неї є бажання проживати в цьому будинку, але через з конфліктами з позивачем вона не може там ночувати. Позивач не чинить перешкод у користуванні будинком, дозволяє проживати, але відповідач не бажає там проживати, оскільки в них виникають постійні сварки.

Відповідачами надано відзив на позов, відповідно до якого позовні вимоги не визнають в повному обсязі. Зазначили, що вони зареєструвались у спірному будинку 26.11.2018, тобто менше року назад. Вони періодично з`являються в будинку, там є їх особисті речі. Вони надавали позивачу більше ніж 4000 грн. Зазначили, що позивач не відноситься до осіб, яким надається субсидія.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що в будинку АДРЕСА_1 проживає позивач ОСОБА_1 зі своєю родиною. Відповідачі там не проживають. В гостях у позивача з листопада 2018 року був разів 10, відповідачів там не було. Востаннє у позивача в будинку був минулого тижня.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що позивач ОСОБА_7 є її сусідом. Позивач проживає з дружиною та сином. Відповідачів бачила біля двору позивача лише двічі. В будинок позивача не заходила.

Свідок ОСОБА_8 показав, що позивач добровільно зареєстрував відповідачів у своєму будинку, обіцяв відповідачам надати житло тимчасово. На теперішній час ОСОБА_8 проживає разом з відповідачем ОСОБА_4 в орендованій квартирі, її особисті речі зберігаються в квартирі. Він чув сварки між позивачем та відповідачами. Зазначив, що відповідачі деякий час проживали за місцем своєї реєстрації. Свідок також пояснив, що відповідач ОСОБА_4 проживала і у смт. Щербинівка і у позивача.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу від 28.12.2006 року позивач ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 . (а.с. 5)

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №3975 від 19.04.2019, наданої Військово-цивільною адміністрацією м. Торецьк за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 6)

Відповідно до акту №3936 від 26.04.2019, складеного у присутності трьох свідків (сусідів) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 04.11.2018 фактично не проживають в будинку за адресою: АДРЕСА_1 .(а.с 7)

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Однак відповідачі не відностяться до членів сім`ї позивача у розумунні ст. 64 ЖК України.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16).

Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивача про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням, а саме: будинком АДРЕСА_1 , з посиланням на те, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку, однак, їх реєстрація порушує право позивача, як власника спірного нерухомого майна, на реалізацію ним права користування належним на праві власності майном.

При вирішенні спору судом враховується правова позиція Верховного суду України, який в постанові від 16.11.2016 р. по справі № № 6-709цс16 прийняв рішення про усунення перешкод у користуванні власником належним йому будинком, шляхом визнання відповідачів, що не є родичами власника, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, застосувавши ст. 391 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями діючого цивільного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що відповідачі не є членами сім`ї власника будинку, не проживають в будинку та не несуть тягар утримання житла.Реєстрація відповідачів у спірному будинку порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 273, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Донецького апеляційного суду через Дзержинський міський суд Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.08.2019.

Суддя: