Справа № 466/3425/19 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2671/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року в складі судді Зими І.Є. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України,-

встановила:

У квітні 2019 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача ОСОБА_1 18 647,63 грн. в порядку ст. 625 ЦК України.

Вимоги обгрунтовувала тим, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2012 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст.191 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки. Позивачка була визнана потерпілою у вказаному кримінальному провадженні.

Одночасно, вироком задоволено цивільній позов про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивачки 138100,40 грн. матеріальної шкоди. На виконання вироку суду, Залізничний районний суд м. Львова 19.06.2012 року видав виконавчий лист, який перебуває на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Львова.

Станом на день звернення до суду ОСОБА_1 погашено лише 38551,57 грн. заборгованості, відтак зобов`язання залишається невиконаним в повному розмірі, тому в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України просила стягнути з відповідача інфляційні втрати та три відсотка річних від простроченої суми, а саме 8 256,14 грн. інфляційних та 10391,49 грн. 3 % річних.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 відсоток індексу інфляції за час прострочення в розмірі 8256 грн. 14 коп. та три відсотка річних від суми боргу за час прострочення в розмірі 10391 грн. 49 коп., а всього 18647 грн. 63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 .Г ОСОБА_5 , з рішенням не погоджується, вважає його незаконним у зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що дійсно має місце вирок у кримінальному провадженні, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину за ознаками ч. 4 ст. 191 КК України, призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки. Заявлений цивільний позов задоволено та стягнуто з відповідача на користь позивачки 138100,40 грн., в рахунок погашення заборгованості відповідач регулярно сплачує кошти на користь позивачки в межах відкритого Шевченківським ВДВС виконавчого провадження.

Покликається на те, що при вирішенні даного спору судом не враховано, що положення ст. 625 ЦК України застосуванню до даних правовідносин не підлягають, оскільки правовідносини, що виникли первинно між сторонами, не були грошовим зобов`язанням.

Вимога про стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України може поширюватися лише на договірні зобов`язання, що існували між сторонами до ухвалення рішення суду.

Вважає, що ОСОБА_3 вже використала своє право на звернення до суду з вимогою про стягнення коштів шляхом подання позовної заяви в межах кримінального провадження, відтак відповідні обставини не породжують для відповідача наслідків виконання грошового зобов`язання.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою апеляційне провадження.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулася до суду першої інстанції з вимогами щодо стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України, сумарний розмір яких не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань, відтак не взяв до уваги доводи відповідача про те, що у спірних правовідносинах відшкодування шкоди є відповідальністю за вчинення злочину, і тому на ці правовідносини не поширюється дія ст. 625 ЦК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи вбачається, що пред`являючи позов ОСОБА_3 покликалася на те, що в межах кримінального провадження задоволено її цивільній позов про стягнення з ОСОБА_1 138100,40 грн., відповідний виконавчий лист знаходиться на виконанні у Шевченківському ВДВС, однак станом на день звернення до суду ОСОБА_1 погашено лише 38 551,57 грн. заборгованості, відтак зобов`язання залишається невиконаним в повному розмірі, тому в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України просила стягнути з відповідача інфляційні втрати та три відсотка річних від простроченої суми.

Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України з відповідача ОСОБА_1 індексу інфляції та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання зобов`язання згідно рішення суду.

Заперечуючи позовні вимоги та оскаржуючи рішення суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 зазначав, що спірні правовідносини стосуються відшкодування ним шкоди позивачу за вчинення кримінального правопорушення, а не є грошовим зобов`язанням, яке виникло з договірних зобов`язань, тому такі не можуть породжують для нього наслідків невиконання грошового зобов`язання, відтак положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Залізничного районного суду м. Львова від 15.05.2012 року відповідача ОСОБА_1 визнано виннним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю 2 роки (а.с. 4-10).

Цим же вироком задоволений цивільній позов про стягнення з відповідача ОСОБА_1 в користь позивача ОСОБА_3 138100,40 грн. матеріальної шкоди.

Як зазначають сторони, на виконанні у Шевченківському ВДВС м. Львова перебуває виконавче провадження ВП № 33383711 від 11.07.2012 року з примусового виконання виконавчого листа № 1-486/11, виданого Залізничним районним судом м. Львова 19.06.2012 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 138100,40 грн.

Відповідачем погашено лише 38 551,57 грн.

Зазначені обставини визнаються сторонами, тому в силу ст. 82 ЦПК України не доказуються.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), а також у постанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата звернула увагу, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених ЦК України.

Відтак, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про мотивованість заявлених позовних вимог, що одночасно спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Беззаперечно встановивши, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання на підставі судового рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захисту підлягає цивільне право у разі його порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

З наведеного слідує, що на момент звернення до суду порушення, невизнання або оспорювання право особи, яка звертається за захистом вже має мати місце. Захист права на майбутнє законом не передбачено.

Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_3 просила стягнути відповідні кошти з розрахунку за період з 01.05.2016 року по 30.04.2019 року, при цьому з позовною заявою звернулася до суду 24.04.2019 року.

При цьому, доказів виконання своїх грошових зобов`язань станом на день ухвалення оскаржуваного рішення (липень 2019 року) відповідач не надав, як і жодним чином не спростував поданий позивачкою розрахунок суми, яка підлягає стягненню в порядку ст. 625 ЦК України, тому зазначені обставни, з врахуванням права на подальше звернення з аналогічним позовом, колегія суддів до уваги не бере та на законність рішення такі не впливають.

Інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним трактуванням апелянтом норм матеріального права та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 19 листопада 2019 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк