ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/355/19 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

секретаря - Сович Н.А.

сторін - позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката

Парубія І.М., представника відповідача ОСОБА_2 -

адвоката Вароди П.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року, постановлене суддею Дзюбичем В.Л., у цивільній справі № 607/13501/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який 21.12.2015 року розірвано. Від спільного проживання мають неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розлучення залишилась проживати з нею. В судовому порядку вирішено питання про стягнення з відповідача на її користь аліментів на доньку. Відповідач участі у вихованні доньки не бере, не відвідує та не спілкується з нею, не цікавиться здоров`ям дитини, її фізичним та моральним розвитком, не приймає участі у лікуванні та не надає коштів на оздоровлення дитини, рішення суду про стягнення з нього аліментів не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість. Факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків підтверджується рішенням суду від 19.06.2017 року про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. У зв`язку з ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків вважає наявні правові підстави для позбавлення його батьківських прав. Крім цього, зважаючи на те, що ОСОБА_2 довготривалий час перебуває за межами України, розмір аліментів, визначений судом, не забезпечує гармонійного розвитку доньки, остання з народження хворіє, потребує постійного медичного догляду та оздоровлення, просила збільшити такий з 700 грн. до 2500 грн. щомісячно.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року вказаний позов задоволено частково. Змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року з 700 грн. щомісячно - на 1500 грн. щомісячно, починаючи з дня набрання даним рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 640 грн. сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи таке незаконним, необґрунтованим, прийнятим у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі, а також повернути зайво сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ненадання судом належної правової оцінки факту тривалого перебування відповідача за кордоном на заробітках в Англії та отримання ним місячного доходу щонайменше в розмірі 200 фунтів стерлінгів, а відтак - наявної можливості сплачувати аліменти в розмірі, що був нею заявлений.

Також, звертає увагу на ненадання судом належної правової оцінки й іншим обставинам, що мають значення для справи та свідчать про бездіяльність та свідоме ухилення батька від виконання покладених на нього законом обов`язків, а саме: ненаданню добровільної згоди на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення, підтвердженої рішенням суду; відсутності бажання брати самостійно участь у вихованні доньки, лікуванні, навчанні, відпочинку, соціальній адаптації; нездійсненню жодної спроби спілкування з дитиною за допомогою телефонного зв`язку, скайпу, вайбера; визнанню представником відповідача факту перебування батька дитини тривалий час за кордоном та сплати аліментів батьком відповідача (дідусем їх доньки), а також - тій обставині, що відповідач не приймає участі в необхідних їх доньці додаткових витратах.

Вважає також, що в порушення вимог ст. 191 ч. 1 СК України, аліменти судом присуджено не з часу звернення її з позовом, а з часу набрання рішенням законної сили, а всупереч вимог ч. 2 ст. 182 СК України - не враховано розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який починаючи з січня 2019 року збільшився.

Наголошує, що всупереч практиці Верховного Суду, відображеній в постанові від 26.12.2018 року в справі № 404/6391/16-4, суд першої інстанції не дав відповідачу попередження про неприпустимість ухилення від своїх батьківських обов`язків стосовно доньки.

У своєму відзиві ОСОБА_2 заперечив відносно задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду постановленим з дотриманням норм чинного законодавства. Зазначає, що на даний час він дійсно тимчасово перебуває за кордоном, але не може знайти роботи з оплатою, яка б надавала йому можливість сплачувати аліменти в більшому розмірі, ніж визначив суд першої інстанції. Наголошує, що за кордоном він орендує житло, за яке сплачує більшу частину зароблених грошей, а решту витрачає на щоденні побутові потреби. Вказує, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що матеріальний стан платника аліментів ОСОБА_2 змінився у бік покращення і надає йому можливість сплачувати аліменти в більшому, ніж визначений судом розмірі, а також будь-яких відомостей з приводу її матеріального стану чи погіршення стану здоров`я доньки. Звертає увагу, що визначений судом розмір аліментів, з яким погодився відповідач ОСОБА_2 , є більшим від мінімального, передбаченого ст.182 ч.2 СК України. Крім того, він не заперечує свого обов`язку нести додаткові витрати на утримання дитини, однак ні усних, ні письмових вимог з цього приводу позивач до нього не пред`являє. Натомість ОСОБА_1 не надає йому можливості ні спілкуватися, ні бачитися з дитиною, налаштовуючи її психологічно проти спілкувань та побачень з батьком та дідусем. В матеріалах справи відсутні будь-які належні докази щодо свідомого та умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, навпаки внаслідок дій позивача він не має змоги спілкуватися з дочкою на час його тимчасового перебування за кордоном.

У судовому засіданні ОСОБА_1 і її представник адвокат Парубій І.М. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Варода П.Б. апеляційної скарги не визнав з підстав, наведених ним у письмовому відзиві. Додатково пояснив, що його довіритель любив і любить свою доньку, однак не взмозі приділяти їй достатньо уваги в зв`язку з тим, що знаходиться далеко від неї, а мати не відповідає на його телефонні дзвінки. Також, з причини, що в даний час він займається оформленням документів, які б давали йому змогу легально знаходитися на території іншої держави, він не в змозі приїхати в Україну. Посилки, які він передавав доньці через свого батька, позивач брати відмовлялася. В подальшому він готовий повністю утримувати свою доньку.

Заслухавши пояснення сторін і їх представників, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.12.2015 року було розірвано з одночасним вирішенням питання про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 18.08.2015 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с. 52).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_4 (а.с.4).

Після розірвання шлюбу малолітня донька ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 та перебуває на її вихованні. Дані обставини, як такі, що встановлювались в ході розгляду справи про стягнення з ОСОБА_5 аліментів, рішення з приводу чого ухвалено 21.12.2015 року (а.с. 52), й такі, що не заперечувалися відповідачем у даній справі, доказуванню не підлягають.

З 20 жовтня 2016 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.06.2017 року в справі № 607/5013/17, інформація щодо наявності якого є загальнодоступною, надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України в країни Шенгенської зони в період з 01.05.2017 року по 01.05.2018 року у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 802 від 30.10.2018 року затверджено висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого і нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2018 грн.

Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Задовольняючи частково позовні вимоги про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з того, на час звернення з позовом розмір сплачуваних відповідачем аліментів є меншим, ніж встановлений законом для дитини відповідного віку прожитковий мінімум.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки з часу ухвалення в 2015 році рішення про стягнення з відповідача аліментів на користь неповнолітньої доньки ОСОБА_4 суттєво майже у два рази) збільшився прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, що в свою чергу є підставою для висновку про необхідність збільшення витрат на її утримання, а відтак - про зміну матеріального стану дитини. Тому, вірним є висновок суду про наявність передбачених законом підстав для збільшення розміру аліментів, що стягуються з ОСОБА_2

Разом з тим, з висновком суду щодо розміру аліментів, які слід стягувати з відповідача в користь позивача на утримання малолітньої доньки колегія суддів погодитися не може, оскільки судом першої інстанції не в повній мірі враховано обставини, що мають значення для справи. Так, не дано судом належної оцінки тому факту, що кінця 2015 року й по день розгляду справи в суді відповідач постійно перебуває за кордоном - в Англії. Зважаючи на період часу, який він там перебуває (близько трьох років), порівняно з тим, що на час ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів такої обставини не було встановлено, а також враховуючи здійснення ним заходів для легалізації свого перебування в цій країні (що підтвердив у судовому засіданні його представник), беручи до уваги загальнодоступні дані статистичної інформації щодо розмірів оплати праці в Англії порівняно з Україною, колегія суддів приходить до висновку про можливість сплати відповідачем аліментів у користь позивача в сумі 2500 грн. щомісячно, яка не може вважатися значною порівняно з тими витратами, які здійснює ОСОБА_2 , зокрема, лише для того, щоб сплатити за орендоване житло, про що сам наголошує в своїх запереченнях.

При цьому, заперечення представника відповідача, наведені в письмовому відзиві, що стосуються неможливості знайти його довірителем роботу, яка б надавала змогу платити аліменти в більшому розмірі, ніж визначив суд першої інстанції; недоведеності позивачем наявності підстав вважати, що його матеріальне становище змінилося в сторону покращення на увагу колегії суддів не заслуговують з урахуванням того, що з апеляційною скаргою на рішення суду, яким позов задоволено частково, відповідач з цих підстав не звертався, тим самим визнавши наявність підстав для збільшення розміру аліментів.

Безпідставними колегія суддів вважає й заперечення відповідача на апеляційну скаргу з посиланням на необхідність сплати ним більшої частини зароблених коштів за оренду житла за кордоном та витрату решти на щоденні побутові потреби, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин. Разом з тим, тривалість його перебування за кордоном, бажання легалізувати своє перебування там і небажання повертатися в Україну, свідчать, на думку колегії суддів, про те, що таке перебування задовольняє не лише мінімальні щоденні потреби відповідача.

Крім цього, відповідачем не надано належних і допустимих доказів погіршення стану його здоров`я чи наявності інших, передбачених законом обставин, які б не давали йому змоги сплачувати аліменти в сумі, заявленій позивачем.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є й заперечення представника відповідача, викладені у письмовому відзиві на апеляційну скаргу з посиланням на те, що визначений судом розмір аліментів, з яким він погодився є більшим від мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину, передбаченого ст. 182 ч. 2 СК України (що складає 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку), оскільки закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 31.10.2018 року за результатами розгляду справи № 461/4936/16.

Щодо вимог позивача про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

За ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Згідно вимог ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 164 СК України визначено підстави позбавлення судом батьківських прав матері чи батька дитини, а саме: якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У відповідності до ст. 165 СК України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 18 своєї постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних норм законів дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

У своїй практиці Європейський суд звертає увагу на те, що оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Частинами 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, суд виходив з недоведеності позивачем належними доказами факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому, судом взято до уваги висновок органу опіки та піклуванні про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у зв`язку з тим, що позивачем чиняться йому перешкоди в спілкуванні з донькою.

З висновком суду першої інстанції в цій частині колегія суддів у повному обсязі погодитися не може, оскільки судом дано невірну оцінку наявним у справі доказам.

Так, дійшовши висновку про недоведеність позивачем факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, суд залишив поза увагою те, що факт перебування відповідача за кордоном протягом більш як трьох років і не повернення в Україну протягом усього цього часу визнавався його представником, що в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України не потребує доказування. Судом також не дано належної правової оцінки рішенню суду про надання позивачу дозволу на виїзд доньки за кордон з метою оздоровлення без згоди батька, яким добровільно така згода не надавалася. При цьому, саме відповідачем, який проживає окремо від доньки не спростовано належними, допустимими й достатніми доказами викладені в позовній заяві обставини щодо відсутності з його боку факту ухилення від виконання батьківських обов`язків. Докази, які б свідчили, що батьківські обов`язки ОСОБА_2 , перебуваючи за кордоном, виконує належним чином у матеріалах справи відсутні. Твердження відповідача та його представника в частині наявності перешкод, які чинить позивач у спілкуванні з донькою, як такі що не підтверджені належними й допустимими доказами, колегія суддів вважає голослівними. Так, з відповідними заявами про визначення днів і годин побачень з донькою до органу опіки та піклування чи до суду відповідач не звертався ні до моменту звернення позивача з відповідним позовом, ні під час розгляду даної справи з зустрічним позовом. Доказів спілкування з донькою за допомогою вайбера, скайпа чи телефонного зв`язку в необхідному для гармонійного розвитку дитини обсязі за весь час перебування за кордоном ОСОБА_2 не надано, хоча, як встановлено в ході розгляду справи апеляційним судом номер телефону позивача не змінювався.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є посилання представника відповідача, як на один із доказів, що позивачем чиняться перешкоди в спілкуванні батька з донькою, на пояснення дідуся дівчинки (батька відповідача), що були висловлені в ході розгляду справи про надання позивачу дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки самі по собі пояснення батька відповідача в іншій справі, які не входили до предмета доказування в ній, при цьому, що як свідок у даній справі він не допитувався, а відповідач з письмовими зверненнями до органу опіки та піклування з цього приводу жодного разу не звертався, на думку колегії суддів, не можуть вважатися належним, допустимим і достатнім доказом, який би підтверджував вищезгаданий факт.

Надання відповідачем переваги влаштуванню за межами України свого особистого життя з метою задоволення якнайкращих матеріальних потреб впродовж більш як трьох років над спілкуванням з малолітньою донькою, яке для забезпечення якнайкращих інтересів дитини є більш важливим, ніж матеріальні інтереси батька, в сукупності з іншими встановленими в справі обставинами (необхідністю, в тому числі, підтвердженою документально, звернення позивача до суду для надання дозволу на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення без згоди батька); неможливістю батька надати таку згоду добровільно в зв`язку з відсутністю документів, які б підтверджували легальність перебування його за кордоном; ненаданням доказів щодо належного виконання батьком своїх обов`язків в частині піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; забезпечення необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; надання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; сприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; виявлення інтересу до її внутрішнього світу; створення умов для отримання нею освіти; достатнього для гармонійного розвитку дитини матеріального забезпечення (окрім аліментів, що стягувалися в судовому порядку в незначних порівняно з встановленим законом розміром прожиткового мінімуму сумах); відсутністю в матеріалах справи належних і допустимих доказів, які б свідчили, що з боку матері чиняться перешкоди в спілкуванні батька з донькою, на думку колегії суддів, якраз і свідчать, що має місце факт свідомого (умисного) ухилення з боку батька від виконання батьківських обов`язків впродовж більш як трьох років.

При цьому, висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав з посиланням, що ОСОБА_1 не надано відповідних документів, які б підтверджували факт невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 , зокрема, що батько дитини ОСОБА_2 тривалий час не бере участь у вихованні доньки ОСОБА_4 , не телефонує, не відвідує доньку, не цікавиться її навчанням та з посиланням на те, що насправді ОСОБА_2 тривалий час перебуває за кордоном і намагається спілкуватися з донькою по телефону та скайп зв`язку, однак мати дитини чинить перешкоди, а також, що в нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів, на думку колегії суддів, не можна визнати обґрунтованим з урахуванням тієї обставини, що вже сам по собі факт перебування батька дитини впродовж тривалого часу за кордоном, ним же самим визнаний, може вважатися доказом невиконання ним батьківських обов`язків за умови не надання з його боку інших доказів на спростування вказаних позивачем обставин. Разом з тим, як вбачається з того ж висновку, жодного документального підтвердження протилежного, ніж вказано позивачем, відповідачем ОСОБА_2 не надано, а все що викладено у висновку встановлено лише з пояснень представника батька - адвоката Синюка А .С., які є голослівними. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини й не дав належної правової оцінки ні їм, ні висновку в цілому.

Не може вважатися достатнім доказом виконання відповідачем своїх обов`язків і визнаний позивачем факт передачі батьком посилки з курткою для доньки, яка позивачем була повернута, оскільки, такий факт був одноразовим і мав місце, коли дитині було лише три з половиною роки, а причиною повернення посилки було те, що куртка не підійшла дитині за розміром. При цьому, той факт, що на час передачі посилки відповідачу не відомо, який розмір одягу носить його донька, на думку колегії суддів, додатково (в сукупності з обставинами, наведеними вище) може свідчити про факт ухилення від виконання батьком своїх обов`язків по відношенню до доньки.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту ухилення відповідача від своїх батьківських обов`язків є помилковим, так я не ґрунтується на наявних у справі доказах, зроблений без надання таким належної правової оцінки.

Вирішуючи питання про можливість позбавлення відповідача батьківських прав у зв`язку з доведеністю факту ухилення ним упродовж останніх трьох років від виконання батьківських обов`язків, суд апеляційної інстанції приймає до уваги те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків (коли є підстави вважати, що поведінку батька змінити не можливо); відповідач проти позбавлення батьківських прав категорично заперечує й за час апеляційного розгляду справи намагався змінити свою поведінку, здійснюючи телефонні дзвінки на адресу позивача з метою поговорити з донькою, що підтверджується наданим у ході апеляційного розгляду справи скріншотом з його телефона, й в сукупності свідчить про інтерес батька до дитини в розумінні практики Європейського Суду з прав людини, про що згадувалось вище, та про наявність у суду підстав вважати за можливе змінити ОСОБА_2 свою поведінку по відношенню до малолітньої доньки, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для позбавлення відповідача батьківських прав на даний час.

Разом з тим, беручи до уваги те, що факт ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків знайшов своє підтвердження в ході розгляду даної справи та враховуючи особу батька, який бажає відновити спілкування з донькою та особу матері, яка не заперечує відносно спілкування батька з дитиною, колегія суддів вважає за необхідне попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки і піклування Тернопільської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Згідно вимог ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 19 своєї постанови № 12 від 24.10.2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема, у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

Таким чином, з урахуванням того, що апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни в сторону збільшення розміру аліментів, визначених судом першої інстанції до стягнення з відповідача в частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів, а саме з 1 500 грн. до 2 500 грн. та про зміну правового обґрунтування відмови позивачу в позові про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення шляхом зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, як в частині розміру аліментів, про збільшення яких просила позивач, так і в частині правового обгрунтування підстав для відмови в позові про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Що стосується доводів апеляційної скарги позивача в частині порушення судом норм процесуального права, що полягає у безпідставності сплати нею на виконання вимог ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 02.11.2017 року про усунення недоліків 640 грн. судового збору в частині вимог про збільшення розміру аліментів у зв`язку з наданням їй Законом України "Про судовий збір" відповідних пільг, як підстави для скасування рішення суду першої інстанції, то допущені судом першої інстанції порушення вимог процесуального закону в цій частині, як такі, що не входять до визначеного ч. 3 ст. 376 ЦПК України переліку підстав, які є обов`язковими для скасування рішення суду першої інстанції, відповідно не можуть бути підставою для скасування останнього у цій частині. Питання повернення ОСОБА_1 зайво сплаченого судового збору може бути вирішено й безпосередньо судом першої інстанції на підставі окремо поданої позивачем письмової заяви.

Керуючись ст. ст. 35 ч. 1; 82 ч. ч. 1, 3; 259 ч. ч. 1, 2 , 6, 8; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 3; 381 ч. ч. 1, 3; 382 ч. ч. 1, 2; 384 ч.1; 389 ч. 1 п. 1; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 січня 2019 року - змінити, збільшивши розмір аліментів, визначений судом до стягнення з відповідача з 1 500 (півтори тисячі) грн. до 2 500 (двох з половиною тисяч) грн.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на орган опіки і піклування Тернопільської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

В решті - рішення залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони, в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 16 квітня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи