Справа № 344/6484/18
Провадження № 22-ц/4808/834/19
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за час невиконання судового рішення, за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2019 року, ухвалене у складі судді Пастернак І.А. в м.Івано-Франківськ, повний текст рішення складено 15 травня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області про стягнення суми інфляційних втрат, 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Івано-Франківського міського суду зобов`язано провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 у періоди: з 13.04.2010 року по 30.10.2010 року у сумі 27 749,64 грн та з 05.02.2011 року по 22.07.2011 року у сумі 29 867,69 грн. На підставі судового рішення виданий виконавчий лист, який перебуває на виконанні в державній виконавчій службі Головного упралівння юстиції в Івано- Франківській області. Сума коштів, що підлягає перерахуванню на користь позивача складає 57 617,33 грн. Посилаючись на те, що судове рішення Головне управління державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області не виконало, тому згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України підлягає сплаті інфляційні втрати у розмірі 6 205,35грн та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання у розмірі 1 614,85грн, які просив стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14 березня 2019 року залучено до участі в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області про стягнення 6205,35 грн інфляційних втрат, 1914,85 грн 3% річних за несвоєчасне рішення суду - Державну казначейську службу України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Головного управління державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про стягнення 6 205,35 грн. інфляційних витрат та 1 614,85 грн -3% річних за час невиконання судового рішення задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 6 205 (шість тисяч двісті п"ять) грн. 35 коп інфляційних втрат у зв`язку з невиконанням судового рішення, 1 614 (одну тисячу шістсот чотирнадцять) грн. 85 коп. 3% річних у зв`язку з невиконанням судового рішення, а всього 7 820, 20 грн.

На дане рішення представник Державної казначейської служби України Варшавський О.П. подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового по суті позовних вимог, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. На думку апелянта, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація, передбачена Законом про гарантії та пунктом 50 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ від 03 серпня 2012 року №845 може нараховуватися виключно за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів. Тримісячний строк для перерахування коштів стягувачу за судовими рішеннями про стягнення коштів з державного органу, у даній справі не можу застосовуватись, оскільки казначейство здійснює погашення заборгованості за судовим рішенням зобов`язального характеру. Рішення по справі №0907/2а-130026/2011 не пред`являлось стягувачем до органу казначейства, а надійшло від Головного територіального управляння юстиції у Івано-Франківській області 25 травня 2017 року на виконання вимог постанови КМУ від 03 вересня 2014 року №440. Відсутні відомості про зміну способу і порядку виконання рішення суду шляхом стягнення коштів з боржника, тобто вказане рішення має зобов`язальний характер. Вказує, що компенсація нараховується виключно на рішення про стягнення коштів з боржника та не нараховується на рішення зобов`язального характеру. Обов`язок щодо виконання рішення суду закріплено за визначеним судовим рішенням боржником.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи належним чином повідомлені про час та місце судового засідання у судове засідання не з`явились, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги Державної казначейської служба України з таких підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивачем проведено розрахунок 3% річних за період з 26.05.2017 року по 01.05.2018 року, розмір яких складає 1 614,85 грн, та інфляційних втрат за аналогічний період, що становить 6 205,35 грн. Будь яких доказів, які спростовували наведений позивачем розрахунок суми 3% річних та інфляційних втрат представниками відповідачів суду не надано.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

Судом встановлено, що 07 вересня 2011 року Івано-Франківським міським судом видано виконавчий лист зі встановленим строком пред`явлення до виконання до 13 липня 2012 року за результатом розгляду 24 грудня 2010 року Івано-Франківським міським судом адміністративної справи ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду в м. Івано-Франківськ, яким зобовязано Управління Пенсійного фонду в м. Івано-Франківськ провести ОСОБА_1 перерахунок призначеної пенсії з 13 квітня 2010 року по жовтень 2010 року (а.с. 11).

Постановою Івано-Франківського міського суду від 18.05.2012 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську задоволено частково. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську щодо відмови в перерахунку пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 05 лютого 2011 року по 22 липня 2011 року. Зобов"язано Управління Пенсійного фонду України в м.Івано-Франківську провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії призначеної як інваліду 2 групи, щодо якого встановлено зв"язок з Чорнобильською катастрофою, державної та додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 50, 54, 67 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком - прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність згідно ст. 28 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" з лютого 2011 року по 22 липня 2011 року з урахуванням уже виплачених сум (а.с.13, 14).

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

Згідно з листом Головного управління державної казначейської служби України в Івано-Франківській області від 22.03.2018 року № 13-12/222-1134 рішення Івано- Франківського міського суду від 24.12.2010 року по справі №2а-5379/2010 передане управлінням ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області до ГУДКСУ в Івано-Франківській області актом приймання-передачі від 25.05.2017 року. Сума коштів, що підлягає перерахуванню на користь ОСОБА_1 складає 57 617,33 грн (а.с.17).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Згідно з частиною четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Встановлено, що рішення Івано-Франківського міського суду від 24.12.2010 року по справі №2а-5379/2010 не виконане.

25 травня 2017 року рішення Івано-Франківського міського суду від 24.12.2010 року по справі №2а-5379/2010 передане управлінням ДВС ГУЮ в Івано-Франківській області до ГУДКСУ в Івано-Франківській області актом приймання-передачі.

Таким чином, згідно ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» тримісячний строк перерахування кошти за рішенням суду про стягнення коштів сплив 25 серпня 2017 року.

Згідно представлених ОСОБА_1 розрахунків нарахування інфляційних втрат на суму боргу у розмірі 57517,33 грн за період з 26 травня 2017 року по 01 травня 2018 року становить 6205,36 грн та 1614,85 грн 3% річних.

Проте такий розрахунок суд вважає помилковим, оскільки в ньому зараховано тримісячний строк, який надається для здійснення перерахунку коштів на виконання рішення суду, тобто розрахунок інфляційних збитків та 3 % річних слід проводити з 25 серпня 2017 року.

Враховуючи невиконання рішення суду із 25 серпня 2017 року по 01 травня 2018 року, при інфляції за вказаний період 0, 979 %, нарахування інфляційних втрат на суму боргу 57617,33 грн становить 5640,70 грн (57617,33 грн х 0,979 %), які відповідно ст. 625 ЦК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 .

Також згідно ст.625 ЦК України підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за прострочення перерахування коштів за рішенням суду , що складає 1 179, 18 грн . ( 57617,33 грн х (249 дні х 3%).

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вирішуючи даний спір і стягуючи з Державної казначейської служби України на користь пизивача інфляційні збитки та 3 % річних заподіяних несвоєчасним виконанням рішення суду, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував і не звернув уваги, що такі кошти підлягають відшкодуванню за рахунок держави.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що на правовідносини позивача з відповідачем щодо виконання рішення суду не поширюється дія ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», оскільки є помилковими.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело прав.

Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так як виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

У справі "Войтенко проти України" (рішення від 29 червня 2004 року) Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу N 1.

Інші наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша статті 133 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З огляду на висновок щодо суті апеляційної скарги судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції мали би покладатися на позивача. Проте позивач особа з інвалідністю 2 групи звільнена від сплати судового збору.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Отже, слід компенсувати Державній казначейській службі України за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389 - 391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 23 квітня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Головного управління державної Казначейської служби України в Івано-Франківській області, Державної казначейської служби України про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за час невиконання судового рішення задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з відповідного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 5640,70 грн ( п`ять тисяч шістсот сорок гривень 70 коп) інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 1 179, 18 грн ( одна тисяча стосімдесят девть гривень 18 коп) за несвоєчасне виконання судового рішення із 25 серпня 2017 року по 01 травня 2018 року.

Судовий збір, сплачений Державною казначейською службою України за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 15 серпня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський