ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6334/19 Справа № 197/1330/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Леонідова О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - Державна казначейська служба України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратура Миколаївської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції,апеляційні скарги ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року, яке постановлено суддею Леонідовою О.В. у смт Широке Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 31 березня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, УМВС України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначено, що 24 серпня 2001 року ОСОБА_2 їй спричинені тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.04.2011 року ОСОБА_2 було визнано винним за ч.1 ст. 101 КК України, в редакції 1961 року, та засуджено до 5 років позбавлення волі. Апеляційним судом Миколаївської області від 23.02.2012 року вирок Казанківського районного суду Миколаївської області змінено, ОСОБА_2 звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Позивач зауважує, що під час розслідування зазначеної кримінальної справи були допущені грубі порушення норм КПК України та законні права та інтереси позивача органом досудового слідства та прокуратурою, що були встановлені апеляційним судом Миколаївської області та доведені до відома Генерального прокурора України та Уповноваженої Верховної Ради України з прав людини для відповідного реагування. Зазначені порушення призвели до звільнення засудженого від призначеного покарання. Оскільки численні порушення закону та затягування розгляду справи спричинили незворотні негативні наслідки у житті позивача, тому вона просила суд стягнути з відповідача, Державної казначейської служби Україниспричинену їй моральну шкоду у розмірі 500000 грн.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України,УМВС України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України, УМВС України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4092 грн.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по справі не врахував висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи № 8550/17/61 від 22.02.2018 року, відповідно до якого встановлено, що ситуація, яка досліджується за справою є психотравмуючою для позивача та їй були спричиненні страждання (моральна шкода). Орієнтований грошовий еквівалент компенсації, завданої позивачу складає 121,9 мінімальних заробітних плат, установлених на момент ухвалення рішення.

Зауважує на тому, що суд безпідставно не стягнув на її користь витрати, пов`язані з проведенням експертизи та проїздом позивачки до експертної установи.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на те, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів з Державного бюджету є держава України, як учасник цивільних відносин, а тому вона має бути відповідачем у даній справі.

Зауважує на тому, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції встановлений без належних доказів спричинення моральної шкоди.

В апеляційній скарзі Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції посилаючись на те, що викладені позивачем обставини завдання їй моральної шкоди не підпадають під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду».

Зауважує на тому, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції встановлений без належних доказів спричинення моральної шкоди та без урахування засад розумності, виваженості та справедливості.

Крім того зауважує на тому, що існує рішення, а саме ухвала від 19.12.2011 року про закриття провадження у справі, прийняте за наслідками розгляду спору між тими самими сторонами з тим самим предметом позову, яке набрало законної сили.

В апеляційній скарзі прокуратура Миколаївської області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції посилаючись на те, що бездіяльність прокуратури Миколаївської області взагалі не підтверджена.

Зауважує на тому, що оскарження рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є підставою для відшкодування моральної шкоди

Зауважує на тому, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції встановлений без належних доказів спричинення моральної шкоди.

У відзивах на апеляційні скарги Державної казначейської служби України, УМВС України в Миколаївській області та прокуратури Миколаївської області позивач просила залишити вказані апеляційні скарги без задоволення, як незаконні на необґрунтовані, на її думку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 УМВС України в Миколаївській області просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

У відзивах на апеляційні скарги Державної казначейської служби України, та прокуратури Миколаївської області відповідіч УМВС України в Миколаївській області просить задовольнити вказані апеляційні скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Державної казначейської служби України - Калітвенцову Г.А., представника прокуратури Миколаївської області - прокурора Соколову Н.М. в режимі відеоконференції, та представника УМВС України в Миколаївській області - Руснакову Т.А. в режимі відеоконференції які, кожен окремо, підтримали апеляційній скарги Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області та заперечували проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзивів на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області підлягають частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався ст. 1174 ЦК України, та виходив з того що бездіяльність правоохоронних органів, органів слідства та прокуратури при прийнятті рішень у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 встановлені належними та допустимими доказами, а тривала бездіяльність цих органів призвела до звільнення засудженого ОСОБА_2 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності, чим позивачу завдано моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, завданої позивачу, однак не погоджується з визначеним судом порядком стягнення моральної шкоди, розміром моральної шкоди та розміром судових витрат, з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Оскільки підставою для відшкодування шкоди, за вище вказаною нормою закону, є встановлена судовими рішеннями протиправна бездіяльність органів досудового слідства та прокуратури, то у даній справі відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Викладене узгоджується з правовими висновками викладеними в Постанові Верховного Суду від 25.07.2018 року у справі № 638/6944/16-ц та у Постанові Верховного Суду від 11.12.2018 року у справі № 127/20464/16-ц.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, Постановою слідчого Казанківського РВ УМВС у Миколаївській області від 05.09.2001 року порушено кримінальну справу за заявою позивача ОСОБА_1 щодо нананесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_2 , справу прийнято до провадження. Постановою від 22.09.2001 року ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальній справі (т.1 а.с.5.6).

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 23.11.2005 року ОСОБА_2 визнано винним за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 101 КК України 1960 року та призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області зазначений вирок скасовано, справу направлено на додаткове розслідування прокурору Казанківського району Миколаївської області (т.2 а.с.55-59).

Окремими ухвалами Казанківського районного суду Миколаївської області від 23.11.2005 року та від 10.08.2012 року встановлено порушення слідчими СВ Казанківського РВ УМВС ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та прокурорами прокуратури Казанківського району Миколаївської області при провадженні досудового слідства кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 вимог процесуального законодавства, а саме: прийняття рішень про відмову в порушенні кримінального провадження, які вподальшому були скасовані та проведення слідства з порушенням вимог ст. 120 КПК України, про що повідомлено прокурора Казанківського району та прокурора Миколаївської області (т.1 а.с.48).

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 квітня 2011 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 101 КК України, в редакції 1960 року, і призначено покарання - п`ять років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1000 гривень майнової шкоди, пов`язаної з витратами на ліки та 9000 тисяч гривень моральної шкоди. Заяву ОСОБА_1 та її представника про збільшення позовних вимог залишено без розгляду. (т.1 а.с.49-53).

Окремою ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області від 07.07.2011 року встановлено ряд грубих порушень кримінально-процесуального законодавства, які були допущені органом досудового слідства та прокуратурою під час розслідування справи, порушення прав як потерпілої так і обвинуваченого, а саме: розслідування злочину більше семи років, безпідставність підстав для зупинення розслідування, бездіяльність прокурара, який наглядав за розслідуванням та ухвалено довести до відома Генерального прокурора України та Уповноваженого Верховної Ради з прав людини для відповідного реагування (т.1 а.с.54).

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області від 23.02.2012 року вирок Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.04.2011 року змінено, на підставі ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_2 звільнено від призначеного судом покарання у виді 5 років позбавлення волі, відповідно до п.4 ч.1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності (т.3 а.с.16-19).

Окремими ухвалами колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області від 27.03.2012 року та від 17.05.2012 року встановлено умисне порушення норм кримінально-процесуального законодавства з боку працівників прокуратури Казанківського району Миколаївської області у кримінальній справі відносно ОСОБА_2 та неналежне виконання ними своїх службових обов`язків, а саме: не проведення детальної перевірки заяви ОСОБА_1 , проведення слідчих дій без порушення кримінальної справи, неодноразове винесення постанов про відмову в порушенні кримінального провадження, які в подальшому скасовувались, та викладене доведено до відома прокурора Миколаївської області та Генерального прокурора України для вжиття мір відповідного реагування (т.1 а.с.20-23).

Постановою та окремою ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 10.08.2012 року за скаргою ОСОБА_5 визнано дії працівників прокуратури Казанківського району щодо неодноразового винесення незаконних постанов про відмову в порушенні кримінальної справи відносно слідчого СВ Казанківського РВ УМВС ОСОБА_6 за матеріалами, виділеними з кримінальної справи за зверненням ОСОБА_1 , незаконними. Вказані постанови ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.07.2013 року залишені без змін (т.2 а.с.71-73).

22.08.2012 року постановою Казанківського районного суду Миколаївської області задоволено частково скаргу ОСОБА_5 , постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, винесену прокурором прокуратури Казанківського району Миколаївської області за результатами розгляду виділених матеріалів перевірки по кримінальній справі за фактом підробки підпису громадянки ОСОБА_1 скасовано, матеріали направлені для проведення додаткової перевірки (т.2 а.с.74-78).

Постановою Казанківського районного суду Миколаївської області від 23.11.2012 року, за наслідками розгляду скарги ОСОБА_5 , постанову помічника прокурора Казанківського району Миколаївської області Булаєвої І.Ю. про відмову в порушенні кримінальної справи відносно слідчого СВ Казанківського РВ УМВС ОСОБА_6 за матеріалами, виділеними з кримінальної справи за зверненням ОСОБА_1 скасовано, матеріали повернуті для прийняття відповідного рішення, згідно норм КПК України. Вказана ухвала суду першої інстанції ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2012 року залишена без змін (т.2, а.с.79-81).

Крім того, ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 05.06.2013 року, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , скасовано постанову слідчого прокуратури Казанківського району Миколаївської області від 25.03.2013 року про закриття кримінального провадження № 0000002 у зв`язку з відсутністю в події кримінального правопорушення у діях слідчого Казанківського РВ УМВС ОСОБА_6 (т.3, а.с.1).

Також матеріалами справи встановлено, що потерпілою ОСОБА_1 , в період часу з червня 2002 року по травень 2012 року, направлялися численні заяви, звернення та скарги щодо неналежного розслідування кримінальної справи, порушення її прав та строків розгляду до слідчого відділення Казанківського РВ УМВС, слідчого управління УМВС в Миколаївській області, прокуратури Казанківського району, прокуратури Миколаївської області, Генерального прокурора України та Уповноваженого Верховної Ради з прав людини (том 1 а.с.60,61,63,73,76-78,83-84,90) та отримано відповіді від відповідних органів про притягнення винних осіб до відповідальності та її право звернення до Європейського суду з прав людини (том 1 а.с.33,71,81,86,88,89,94,95,98-101).

Висновком експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, за результатами проведення судової психологічної експертизи № 8550/17/61 від 22.02.2018 року встановлено, що ситуація, яка досліджується за справою є психотравмуючою для позивача, за умов ситуації, що досліджувалася у справі їй були спричинені страждання (моральна шкода). Орієнтовний еквівалент грошової компенсації, завданої ОСОБА_1 моральної шкоди складає 121,9 мінімальних заробітних плат, установлених на момент розгляду справи судом (том 3 а.с.45-152).

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що бездіяльність правоохоронних органів, органів слідства та прокуратури при прийнятті рішень у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 встановлені належними та допустимими доказами, а тривала бездіяльність цих органів призвела до звільнення засудженого ОСОБА_2 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строків давності, що дає підстави позивачу ОСОБА_1 вимагати відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивачки в сумі 250000 грн., суд першої інстанції першої інстанції виходив з того, що такий розмір буде відповідати характеру та обсягу страждань, яких зазнала позивач.

Однак, колегія суддів не може погодитись із визначеним судом першої інстанції розміром морального відшкодування, з огляду на наступне.

Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з держави України на користь позивача, визначено судом першої інстанції без врахування засад розумності, виваженості та справедливості, без врахування положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами.

На думку колегії суддів, враховуючи, що після спричинених позивачу у 2001 році тілесних ушкоджень, її життя змінилося в негативну сторону, вона відчуває постійні головні болі, які не дають їй можливість вести нормальний спосіб життя, а затягування розгляду кримінальної справи у відношенні ОСОБА_2 , який спричинив їй тілесні ушкодження, змусило її поїхати з рідного селища та призвело до написання нею чисельних скарг та звернень до органів досудового розслідування та прокуратури, виходячи з характеру та обсягу страждань позивача, вимушених змін в організації її життя, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, тому відсутні підстави для стягнення моральної шкоди у визначеному судом першої інстанції розмірі, тому рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір моральної шкоди з 250 000 грн. до 30 000 грн.

У зв`язку з наведеним вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, визначено без урахування засад розумності, виваженості та справедливості.

Слід також зауважити, що скарги ОСОБА_1 , яка визнана потерпілою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 , щодо затягування розслідування вказаного кримінального провадження, розглянуто слідчими суддями, з урахуванням положень Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, позивач поновила своє порушене право на неупереджене досудове слідство в рамках меж, передбачених ст.303, 307 КПК України, реалізувала своє процесуальне право на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування, що є підставою для зменшення розміру стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення по справі не врахував висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи № 8550/17/61 від 22.02.2018 року, відповідно до якого встановлено, що ситуація, яка досліджується за справою є психотравмуючою для позивача та їй були спричиненні страждання (моральна шкода), орієнтований грошовий еквівалент компенсації, завданої позивачу складає 121,9 мінімальних заробітних плат, установлених на момент ухвалення рішення, не можуть бути підставою для збільшення стягнутого судом першої інстанції розміру морального відшкодування, оскільки вказаним висновком експерта визначено орієнтований, не граничний грошовий еквівалент компенсації моральної шкоди позивачу, що не може свідчити про те, що саме такий розмір морального відшкодування має бути стягнутий на користь позивача.

При цьому колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд безпідставно не стягнув на її користь витрати пов`язані з проведенням експертизи, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, за проведення судової психологічної експертизи позивач понесла витрати у розмірі 8184 грн. (том 3 а.с.141), які, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з держави України на користь позивача. При цьому витрати, пов`язані з проїздом позивача до експертної установи відшкодуванню не підлягають, оскільки не є судовими витратами в розумінні 133 ЦПК України.

Доводи апеляційних скарг Державної казначейської служби України, прокуратури Миколаївської області та Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про те, що суд залишив поза увагою відсутність доказів, які мала би надати позивач для підтвердження заподіяння їй моральних колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, завдані моральні страждання позивачу у вигляді душевних переживань, втраті авторитету до інститутів державної влади, в необхідності протягом тривалого часу оскаржувати бездіяльність правоохоронних органів, органів слідства та прокуратури при прийнятті рішень у кримінальному провадженні.

Також колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин, оскільки при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено, або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то саме Державна казначейська служба України залучається як відповідач. При цьому, суд враховує, що у п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування, бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Колегією суддів вважає, що доводи апеляційної скарги Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про те, що викладені позивачем обставини завдання їй моральної шкоди не підпадають під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства, прокуратури та суду», не є підставою для скасування рішення суду, оскільки в даному випадку позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі ст. 1174 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини, яку і застосував суд першої інстанції до спірних правовідносин.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області про те, що існує рішення, а саме ухвала від 19.12.2011 року про закриття провадження у справі, прийняте за наслідками розгляду спору між тими самими сторонами з тим самим предметом позову, яке набрало законної сили, оскільки, відповідно до вимог ст. 206 ЦПК України, в редакції, чинній на момент постановлення ухвали, не допускається повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, однак, звернувшись до суду з даним позовом 29 серпня 2014 року, тобто майже через чотири роки після закриття провадження у справі, позивач зазначила інші періоди бездіяльності правоохоронних органів, органів слідства та прокуратури при прийнятті рішень у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_2 , у зв`язку з чим вище вказана ухвала про закриття провадження у справі не є підставою для закриття провадження у дані справі, оскільки позови мають різні предмети позову.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині порядку стягнення моральної шкоди, з огляду на наступне.

Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦК України.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна.

За приписами статті 176 ЦК України, юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями держави.

Також, згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади, відшкодовується Державою незалежно від вини цього органу.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава реалізує правосуб`єктність через систему своїх органів. Від імені держави у відносинах, що регулюються цивільним законодавством, беруть участь органи управління державним майном, фінансові та інші спеціально уповноважені державою органи. Казначейська служба є юридичною особою, яка діє від імені держави.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями (органів дізнання) органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність,(попереднього слідства) органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (в тому числі і моральної шкоди), провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч. 1 ст. 4 Закону).

Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, а тому Державна казначейська служба України є тим органом, який здійснює списання коштів у разі стягнення цих коштів з держави.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо зміни порядку виплати моральної шкоди, а саме: стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що завдана позивачу моральна шкода має бути відшкодована за рахунок державного бюджету, суд першої інстанції помилково стягнув шкоду з Державної казначейської служби, некоректно виклавши резолютивну частину свого рішення.

На підставі наведеного вище колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області - підлягають частковому задоволенню із зміненням рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року в частині порядку та розміру моральної шкоди, стягнутої з держави України в особі Державної казначейської служби України, УМВС України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області на користь ОСОБА_1 , із зменшенням цього розміру з 250000 грн. до 30000 грн., та необхідністю викладення другого абзацу резолютивної частини рішення суду наступним чином: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 (тридцять тисяч) грн.».

Також підлягає зміні рішення суду в частині стягнутих судових витрат із збільшенням цього розміру з 4092 грн. до 8184 грн. та викладенням четвертого абзацу резолютивної частини рішення суду наступним чином: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 в рахунок судових витрат 8184 (вісім тисяч сто вісімдесят чотири) грн. та судовий збір на користь держави в сумі 3000 (три тисячі) грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Управління міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області - задовольнити частково.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2019 року змінити в частині порядку та розміру моральної шкоди, стягнутої з держави України в особі Державної казначейської служби України, УМВС України в Миколаївській області, прокуратури Миколаївської області на користь ОСОБА_1 , зменшивши цей розмір з 250000 грн. до 30000 грн., та викласти другий абзац резолютивної частини рішення суду наступним чином: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 (тридцять тисяч) грн.».

Рішення суду змінити в частині стягнутих судових витрат, збільшивши цей розмір з 4092 грн. до 8184 грн. та викласти четвертий абзац резолютивної частини рішення суду наступним чином: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1 в рахунок судових витрат 8184 (вісім тисяч сто вісімдесят чотири) грн. та судовий збір на користь держави в сумі 3000 (три тисячі) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 листопада 2019 року.

Головуючий:

Судді: