Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.01.2019 Справа №607/5186/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого-судді Братасюка В.М.

за участі секретаря с/з ОСОБА_1

позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю ,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

На розгляді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю квартири АДРЕСА_1 та гаража №12 в будинку№6 по вул. Тихій у м. Тернополі.

Стислий виклад обставин справи та аргументи учасників справи.

На обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на ту обставину, що відповідач вважає спірне майно спільною сумісною власністю сторін справи.

Хоча спірне майно (реєстрацію права власності) сторони справи набули набули під час перебування у зареєстрованому щлюбі, однак за нерухомість було сплачено кошти в сумі 118 300 гривень особисто позивачкою частково ще до реєстрації шлюбу з відповідачем, і невелику суму одразу після реєстрації. Оскільки сплачені за квартиру та гараж кошти були особистою приватною власністю ОСОБА_2, на спірне майно не може поширюватися режим особистої приватної васності.

Позивач та представник позивача в судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали з зазначених в позові підстав.

Представник відповідача в судове засідання зявився, просить відмовити у позові за безпідставністю, про що надав суду мотивований відзив на позов. Заперечення вимог мотивує тим, що хоча за квартиру та гараж позивачка сплачувала кошти до реєстрації шлюбу, однак на час здійснення платежів (2002 2003 роки) сторони справи перебували у цивільному шлюбі без реєстрації, майно було набуте їх спільною працею, а тому є обєктом їхньої спільної сумісної власності. Окремо просить суд застосувати наслідки пропущення позовної давності до вимог ОСОБА_2

Усно проголошеною в судовому засіданні 05.09.2018 року ухвалою, в задоволенні клопотання про призначення експертизи представникові відповідача було відмовлено. Ухвалу мотивовано тим, що питання призначення експертизи, згідно ст. 197 ЦПК України, мало б бути заявлене і вирішується в підготовчому судовому засіданні, котре відбулося 29.05.2018 року за участі іншого представника відповідача ОСОБА_6, від котрої жодних клопотань про призначення судової експертизи до чи під час проведення підготовчого судового засідання, до Суду не надходило.

За аналогією, усно проголошеною в судовому засіданні 05.09.2018 року ухвалою, в задоволенні клопотання про виклик і допит свідків представникові відповідача також було відмовлено, оскільки останній не зміг мотивувати обєктивних причин неможливості заявлення та розгляду відповідного клопотання у підготовчому судовому засіданні.

Встановлені Судом обставини та перевірка доказами.

Отже, рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 12.10.2015 року за №1215, вирішено оформити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та гараж №12 в будинку№6 по вул. Тихій у м. Тернополі.

На підставі цього рішення ТОВ Міське бюро технічної інвентаризації видало на імя ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на квартиру від 30.01.2006 року, та гараж від 27.01.2006 року.

Згадуване вище рішення ВК ТМР приймалося на звернення ПП Тер МЖК, з яким 23 квітня 2002 року ОСОБА_2 було укладено договір дольової участі будівництва, за умовами якого ОСОБА_2 взяла зобовязання профінснувати будівництво житлового будинку на умовах, визначених в договорі, результатом якого мала бути передача останній спірних квартири та гаража.

В рахунок дольової участі у фінансуванні житла ОСОБА_2 сплатила ОСОБА_1 МЖК в день підписання договору 51288 гривень (розділ ІІІ Порядок фінансування), й надалі 25 644 гривень 23.07.2002 року, 25 644 гривень 05.09.2002 року та 15 724 гривень 01.10.2003 року. Загалом 118 300 гривень.

Ці суми зазначено у змісті договору дольової участі, на зворотній сторінці, у формі таблиці з порядковим номером, датою платежу, сумою у гривнях та примітки.

Окремо прописом відзначено, що ОСОБА_2 сплачено ПП ТерМЖК 118 300 гривень 00 копійок.

За відсутності інших даних суд вважає зазначену вище суму ціною договору дольової участі.

09.08.2005 року ПП Тер МЖК видало ОСОБА_2 довідку за №17, змістом котрої ствердило, що ОСОБА_2 розрахувалася за квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 93, 5 кв.м.

Довідку аналогічного змісту ТОВ МЖК видало ОСОБА_2 уже стовно гаража №12 по вул. Тихій, 6 в м. Тернополі, від жовтня 2005 року за №24.

21.08.2005 року ОСОБА_2 ствердила письмово, що у неї відсутні претензії з приводу явних недоліків квартири до КП Тернопільбудінвестзамовник та ПП Тер МЖК.

Судом також встановлено, що 12 січня 2016 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області розірвано шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_5, зареєстрований 25 вересня 2003 року.

Відтак, оскільки кошти в рахунок вартості спірного нерухомого майна за договором дольової участі було внесено позивачкою впродовж 2002 2003 років, до відносин сторін спору підлягають до застосування норми КпШС України та ст.16 ЗУ «Про власність» .

У відзиві на позов представник ОСОБА_5 зазначив, що хоча за квартиру та гараж позивачка сплачувала кошти до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, однак на час здійснення платежів (2002 2003 роки) сторони справи перебували у цивільному шлюбі без реєстрації, майно було набуте їх спільною працею, а тому є обєктом їхньої спільної сумісної власності. А останній платіж на суму 15 724 гривень було внесено уже коли сторони справи перебували шлюбі.

На підтвердження викладеного сторона відповідача покликається на те, що договір дольової участі від 23 квітня 2002 року від імені дольовика підписано на прізвище Середа, тобто уже станом на 23 квітня 2002 року позивачка, ще до офіційної реєстрації шлюбу з відповідачем, уже використовувала його прізвище.

Натомість позивачка суду пояснила, що первісно договір дольової участі від 23.04.20002 року, було укладено на її дівоче прізвище, проте після одруження, вона погодилася на умовляння відповідача та зміст договору було переписано тією ж датою в новій редакції, проте на прізвище відповідача - Середа. Первісного примірника договору не зберіглося.

Заперечує будь які фактичні шлюбні відносини з відповідачем на протязі 2002 2003 року.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" , розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Висновки Суду.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що кошти в сумі 51288 гривень 23.04.2002 року, 25 644 гривень 23.07.2002 року, 25 644 гривень 05.09.2002 року було сплачено позивачкою в рахунок вартості квартири та гаража, під час перебування сторін справи у фактичних шлюбних відносинах.

Мотивом відхилення є та обставина, що суспільні зв'язки, що складаються в сім'ї, є глибоко особистими, багато в чому інтимними і ґрунтуються на почуттях любові та взаємної прихильності, велика кількість особистих відносин між подружжям знаходиться поза сферою правового регулювання. В силу своєї делікатності та інтимності вони не піддаються зовнішньому впливу, що вказує на їх особливий характер.

До особистих немайнових прав подружжя відносяться ті, які є найбільш важливими та на які можна впливати нормами сімейного права. Це право на материнство та батьківство; право на повагу до своєї індивідуальності; право на духовний розвиток; право на зміну прізвища; право на розподіл обов 'язків та спільне вирішення питань життя сім'ї; право на особисту свободу.

Загальними засадами регулювання особистих немайнових відносин між подружжям є здійснення їх з урахуванням права на таємницю особистого життя подружжя, права кожного з них на особисту свободу та неприпустимість свавільного втручання в сімейне життя; відсутність привілеїв чи обмежень кожного із подружжя за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками; здійснення прав та обов'язків кожним із подружжя на рівних засадах. Цей принцип базується на загальних положеннях ст. 24 Конституції України й означає право кожного з подружжя на особисту свободу; спільне вирішення питань материнства, батьківства, виховання й освіти дітей, інших питань життя сім'ї; право кожного з подружжя на повагу до своєї індивідуальності; обов'язок подружжя щодо побудови сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, спільної турботи про матеріальне забезпечення сім'ї та розвиток дітей.

Відтак суд зазначає, що первісним чинником з метою визначення чи перебувають особи у відносинах, тотожних загальновизнаному поняттю «сімї», є встановлення наявності у осіб спільних особистих немайнових прав та обовязків - врегульованих нормами сімейного права відносин стосовно особистих немайнових благ та інтересів осіб, які перебувають у шлюбі.

За загальним правилом обовязок доказування обставин покладається на кожну із сторін спору, й відповідач на підтвердження власної правової позиції зазначає, що доказом перебування сторін справи у фактичних шлюбних відносинах є те, що договір дольової участі від 23.04.2002 року від імені дольовика позивачкою підписано на прізвище Середа.

Разом з тим аналізуючи зміст договору від 23.04.2002 року, суд відзначає, що на зворотній стороні правочину міститься таблиця з порядковим номером, датою платежу, сумою у гривнях та примітки.

Під номером 1 в таблиці міститься запис про снесену ОСОБА_2 на користь ПП Тер МЖК сумою в розмірі 25644 гривень і дата платежу 23.07.2002 року, під номером 2 25644 гривень і дата платежу 05.09.2002 року, під номером 3 15724 гривень і дата платежу 01.10.2003 року.

Прописом в таблиці зазначено, що позивачкою оплачено 118 300 гривень.

Частиною третьою ст.. 82 ЦПК передбачено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Загальновідомо, що неможливо достеменно передбачити, чи буде фактично проведено конкретної дати наперед на рік, певний платіж на користь контрагента за угодою.

А тому для суду є очевидним, й приймаються доводи позивачки, що договір дольової участі від 23.04.2002 року, копія якого наявна у справі, фактично було підписано між ОСОБА_2 та ПП Тер МЖК після 01.10.2003 року адже станом на 23.04.2002 року не існувало тих проплат, котрі були здійснені позивачкою 23.07.2002 року, 05.09.2002 року та 01.10.2003 року зазначені в змісті таблиці на зворотній стороні договору.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Жодних належних, допустимих та достатніх за стандартом доказування «поза розумним сумнівом» існування фактичних шлюбних відносин ( насамперед особистих немайнових стоснків, а також ведення спільного побуту, господарства та бюджету) сторін справи в період з квітня 2002 року й до одруження 25.09.2003 року, відповідачем ОСОБА_5 суду не надано.

Тим більш останнім не доведено, й більш того, не вчинено жодних спроб доведення, у визначеному процесуальним законом порядку, обставин існування будь яких його індивідуальних трудових зусиль чи заробітку, з метою доказування участі ОСОБА_5, разом з позивачкою, у внесенні коштів в рахунок дольової участі у фінансуванні придбання спірної квартири і гаража в розмірі 51288 гривень - 23.04.2002 року, 25644 гривень - 23.07.2002 року і 25644 гривень - 05.09.2002 року; загалом на суму 102 576 гривень.

Окрім цього внесені 01.10.2003 року, уже під час перебування сторін справи в шлюбі, кошти в сумі 15 724 гривень є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та А.П., а тому принаймні половина цих коштів (7862 гривень) є власністю позивачки.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо. (ст.. 11 ЦПК України) .

З огляду на ту обставину, що позивачем доведено факт сплати 110 438 гривень (складає 93,3 % вартості спірного майна) за квартиру та гараж за рахунок особистих коштів, норми ст. 17 ЗУ «Про власність» не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, а нерухомість слід визнати особистою приватної власністю ОСОБА_2

При цьому суд вважає непропорційним визнання за відповідачем права на частку в квартирі, оскільки розмір його внеску у вартості майна є за визначенням мізерним (6,7%), а тому справедливим буде компенсація ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_5 половини сплаченого 01.10.2003 року внеску в рахунок дольової участі, за умови наявності відповідної вимоги.

За аналогією Суд надає оцінку змісту відзиву на позов в частині доводів щодо внесення технічних змін (перепланування) квартири, капітального ремонту квартири та збільшення вартості спірної нерухомості вдвічі внаслідок провежених робіт, уже, за твердженням відповідача, за рахунок його особистих коштів за умови доведення належними та допустимими доказами, чого в установленому процесуальним законом пордяку відповідачем не було здійснено, останній вправі претендувати на отримання вартості виконаних робіт, проте ці обставини жодним чином не можуть повпливати на встановлений судом правовий режим особистої приватної власності позивача на набуту за її кошти квартиру та гараж за договором дольової участі від 23.04.2002 року.

Суд надає критичну оцінку доводам відповідача, окремо викладеним у письмовому виступі в судових дебатах, про відсутність спору, тобто відсутність з його сторони будь яких заперечень права особистої власності позивачки на спірне майно, оскільки остання вільно ним користується.

Відповідач ОСОБА_5 направив на адресу суду відзив на позовну заяву про визнання за позивачем право особистої власності на спірне майно, за змістом якого заперечує режим особистої приватної вланості ОСОБА_2 на квартиру та гараж, і додатково просить суд застосувати наслідки пропущення позовної давності.

Зазначене свідить що між сторонами спору дійсно існує спір щодо правового режиму спірної квартири і гаража.

Що ж до доводів відповідача про порущення позивачем позовної давності на звернення з цим позовом, то Суд відзначає, що шлюб сторін спору було розірвано 12 січня 2016 року, позов заявлено ОСОБА_2 23.03.20018 року, а тому відсутні підстави стверджувати про порущення останньою позовної давності на звернення з означеними вище позовними вимогами до ОСОБА_7

З огляду на наведене, керуючись ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст.. 22 КпШС, ст.. 392 ЦК України, ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, суд ,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити .

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 та гараж №12 в будинку№6 по вул. Тихій у м. Тернополі.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 1183 гривень сплаченого при зверненні до суду судового збору

Рішення набирає законної сили через тридцять днів з дня складання повного тексту, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п. 15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня складання повного тексту, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Позивач: ОСОБА_2 АДРЕСА_3

Відповідач: ОСОБА_5 АДРЕСА_3.

Головуючий суддяОСОБА_8