ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3453/19 Справа № 207/1396/18 Суддя у 1-й інстанції - Скиба С. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод»

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 листопада 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод» про усунення порушення прав власника, що не пов`язано з позбавленням володіння ,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою , у якій просив зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у здійсненні права розпорядження і використання виведеної з експлуатації ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1420 мм.), протяжністю 910 метрів погонних, на опорних металевих колонах шляхом надання доступу на територію ПрАТ «Дніпровський коксохімічний завод» для проведення демонтажу ділянки трубопроводу коксового газу.

Оскільки 3 жовтня 2017 року між ним та ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Дніпропромремонт» укладено договір купівлі-продажу ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1420 мм.), протяжністю 910 метрів погонних , на опорних металевих колонах . Повністю вніс кошти за придбане майно.

16 січня 2018 року звернувся до відповідача за наданням доступу на територію підприємства для демонтажу ділянки трубопроводу .

26 січня 2018 року йому відмовлено у наданні доступу на територію підприємства для проведення демонтажу залишку трубопроводу. Не маючи дозволу на доступ на територію підприємства , не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном .

У подальшому позивач ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги і просив зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у здійсненні права розпорядження і використання виведеної з експлуатації ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1220 мм.), протяжністю 910 метрів погонних, на опорних металевих колонах шляхом надання доступу на територію ПрАТ «Дніпровський коксохімічний завод» для проведення демонтажу ділянки трубопроводу коксового газу, оскільки помилково в позові зазначено діаметр труби 1420 мм.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 листопада 2018 року задоволено позов.

Зобов`язано Приватне акціонерне товариство «Дніпровський коксохімічний завод», місцезнаходження : м. Кам`янське Дніпропетровської області, вулиця Колеусівська, 1, ідентифікаційний код юридичної особи: 05393085, усунути ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , номер облікової картки платника податків : НОМЕР_1 , перешкоди у здійсненні права розпорядження і використання виведеної з експлуатації ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1220 мм.), протяжністю 910 метрів погонних, на опорних металевих колонах шляхом надання доступу на територію Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод» для проведення демонтажу ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1220 мм.), протяжністю 910 метрів погонних.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод» на користь ОСОБА_1 судові витрати 704 гривні 80 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що 03 жовтня 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Дніпропромремонт» укладено договір купівлі-продажу ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1420 мм.) , протяжністю 910 метрів погонних, на опорних металевих колонах (а.с. 9 - 10) .

Позивач повністю вніс кошти за придбане майно, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 11 - 13) , копією податкової накладної ( а.с. 14 - 16 ) .

16 січня 2018 року звернувся до відповідача за наданням доступу на територію підприємства для демонтажу ділянки трубопроводу ( а.с. 18 ) .

26 січня 2018 року йому відмовлено у наданні доступу на територію підприємства для проведення демонтажу залишку трубопроводу ( а.с. 19 ) . Не маючи дозволу на доступ на територію підприємства позивач , не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ПрАТ «Дніпровський коксохімічний завод» перешкоджає позивачу у здійсненні ним у здійсненні права розпорядження і використання виведеної з експлуатації ділянки трубопроводу коксового газу протяжністю 910 метрів погонних , на опорних металевих колонах , тому необхідно зобов`язати його усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права розпорядження і використання майна позивача .

Проте, в повній мірі погодитись з висновками суду неможливо, виходячи із наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просив зобов`язати відповідача усунути йому перешкоди у здійсненні права розпорядження і використання виведеної з експлуатації ділянки трубопроводу коксового газу (сталева труба діаметром 1420 мм.), протяжністю 910 метрів погонних, на опорних металевих колонах шляхом надання доступу на територію ПрАТ «Дніпровський коксохімічний завод» для проведення демонтажу ділянки трубопроводу коксового газу.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо внаслідок здійснення господарської діяльності з виконання робіт та надання послуг.

Апелянт у судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив, що укладав на Біржі договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2017 року з ТОВ «Науково-виробниче об`єднання «Дніпропромремонт», саме як фізична особа-підприємець та саме для здійснення своєї підприємницької діяльності, оскільки це і є його робота.

Судом апеляційної інстанції перевірено та встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 08.01.2008 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець.

На тепершній час діяльність його не припинена.

Згідно вказаного реєстру, діяльність апелянта зазначена як: оптова торгівля залізними виробами, водопровідним і опалювальним устаткуванням і приладдям до нього (основний).

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що оскільки спірні правовідносини виникли між суб`єктами господарювання, розгляд даної справи підвідомчий господарському суду.

Позивач не заперечував в суді апеляційної інстанції проти зазначеного та просив вирішити питання щодо юрисдикційності даного спору на розсуд суду.

Представник апелянта наполягав, що даний спір належить до розгляду саме у господарському суді.

Згідно з частиною статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведене вбачається, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку цивільного судочинства, чим порушив норми процесуального права.

Пунктом 4 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19, 22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає за необхідне закрити провадження у справі, оскільки цей спір не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства. Що не позбавляє права позивача звернутись для вирішення даного спору до суду в порядку господарського судочинства.

Керуючись ст.ст. 255,377 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод» задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 листопада 2018 року скасувати.

Провадження у справі за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод» на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 листопада 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський коксохімічний завод» про усунення порушення прав власника, що не пов`язано з позбавленням володіння закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко