Провадження № 22-ц/801/2361/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуСправа № 127/19977/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Марчук В.С., Матківської М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/19977/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року, яке ухвалене суддею Бойком В.М. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження, повний текст складено 11 вересня 2019 року,

в с т а н о в и в :

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є інвалідом ІІ групи загального захворювання, пенсія складає 1496 грн.

Пенсія, яку вона отримує, не забезпечує їй необхідного мінімуму проживання - частина йде на сплату комунальних послуг, а іншої частини, що залишається, не вистачає навіть на медичні препарати.

Кошти, які заробляє чоловік ОСОБА_1 , вони витрачають на продукти харчування, тому вимушена просити небайдужих людей допомагати їй одягом, харчами та іншими необхідними речами.

Окрім того, позивачу потрібне постійне лікування та періодичне санаторно-курортне лікування у зв`язку із наявністю хвороб. Однак, у зв`язку із важким матеріальним станом вона собі дозволити цього не може.

Знаходиться на межі бідності, не отримуючи від дітей ніякої підтримки на прохання про надання допомоги, тому просила суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі ј частини зі всіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову і довічно.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року є законним та обґрунтованим, тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи, згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , записані ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_5 (а.с.5).

11 квітня 1976 року ОСОБА_5 . уклала шлюб з ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.6).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого 12 травня 2003 року, ОСОБА_1 є інвалідом другої групи загального захворювання безтерміново (а.с.4).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником 17/25 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0114 га по АДРЕСА_1 , згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с.24).

У відповідача ОСОБА_2 на утримані перебувають двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 (а.с.27, 28).

Повнолітні дочка, син зобов`язані, відповідно до ст.202 СК України, утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок, передбачений ч.1 ст.202 СК України, не є абсолютним.

Право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи (ст.75 СК України).

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позову, суд першої інстанції звернув увагу, що сам по собі факт непрацездатності позивача не зумовлює виникнення у відповідача обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність у позивача потреби в отриманні матеріальної допомоги. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати позивачем матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання позивачем доходів, які є меншими за прожитковий мінімум.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 отримує пенсію в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України та, відповідно, частини першої статті 202 СК України, що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог.

Позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що отримувана нею пенсія не забезпечує необхідних потреб, такі ж відомості не надані скаржником і до апеляційного суду.

Разом із тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази понесення позивачем значних витрат на лікування.

За приписами ч.2 ст. 205 СК України при визначені розміру аліментів та додаткових витрат, суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Позивачем не надано доказів про розмір надання іншими дітьми та чоловіком їй допомоги.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач вказала, що інший син ОСОБА_6 надає їй допомогу, а тому спростовуються її доводи щодо скрутного матеріального стану.

Суд першої інстанцій встановив обставини справи, повно та всебічно дослідив докази у справі, надав їм належну оцінку, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позову.

Колегія суддів, відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий: підпис Сопрун В.В.

Судді: підписи Марчук В.С.

Матківська М.В.

Згідно з оригіналом: Сопрун В.В.