Дата документу 22.11.2019 Справа № 334/3104/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/3104/16 Головуючий у 1-й інстанції: Добрєва М.В.
Провадження №22-ц/807/2934/19 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Гончар М.С.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року за позовною заявою Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом , який було уточнено 31.03.2017 року до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

Позовна заява обґрунтована тим, рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 20.01.2009 року «Про визначення виконавців житилово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що машкає у житловому фрнді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн « Міські теплові мережі».

Відповідачі по справі проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідачів являється виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води ( підігріву питної води).

У період з серпня 2011 року по березень 2017 року Концерн «Міські теплові мережі» надав послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води ( підігріву питної води) у житлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі здійснили часткову оплату за отримання послуги в сумі 2816.00 грн., тим самим підтвердили факт отримання від позивача послуг з центрального опалення. Сума заборгованості за період з серпня 2011 року по лютий 2017 року складає у розмірі 21790 грн.

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Ленінськрого районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості з центрального опалення, з централізованого опалення, з централізованого постачання гарячої води, але ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2015 року по справі № 334/1063/15-ц відмовлено у прийнятті заяви про видачу сужолвого наказу.

З урахуванням наведеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з серпня 2011 року по лютий 2017 року у розмірі 21790,29 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року позов Концерну «Міські теплові мережі» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з грудня 2012 року по лютий 2017 року у розмірі 17135. 93 грн. та судові витрати у розмірі 1378 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення в частині стягненої з відповідачів солідарно суми заборгованості у розмірі 17135.93 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення , яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про наявність факту переривання перебігу строків позовної давності , оскільки у даній справі відсутній факт видачі судовго наказу. У його видачі було відмовлено у зв`язку із наявністю спору про право, який в свою чергу виник через перевищення трирічного строку позовної давності. Вважає, що позивач мав право просити стягнення заборгованості тільки за період з травня 2013 року ( оскільки прозов був пред`явлений у травні 2016 року) до грудня 2015 року ( оскільки із заявою про видачу судового наказу позивач звертався до суду тільки в межах цього періоду).

Також апелянт зазначає, що він не є власником чи співвласником квартири АДРЕСА_2 , а отже у нього відсутній обов`язок власника утримувати належне йому майно, ОСОБА_1 з 2009 року по червень ІНФОРМАЦІЯ_1 року мешкав зі своєю дружиною ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 , де фактично є споживачем комунатьних послуг.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Концерн» Міські теплові мережі», зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишии без задоволення, а рішення суд першої інстанції без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2019 року це 192 100 грн. (відповідно до Закону України "Про Державний бюджет на 2019 рік" з 1 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 1921 грн. (1921 грн. Х 100 = 192 100 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержаням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позов Концерну «Міські теплові мережі», суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі фактично користувалися наданими позивачем послугами з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, але не сплачували кошти за це, а тому заборгованість за такі послуги підлягає стягненню в судовому порядку за період з грудня 2012 року по лютий 2017 року, яка становить 17135.93 грн, а заборгованість з серпня 2011 року по грудень 2012 року заявлена за межами строку позовної давності.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що предметом оскарження є стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за послугами з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води у розмірі 17135.93 грн. за період з грудня 2012 року по лютий 2017 року, отже рішення суду першої інстанції переглядається лише в цій частині, в іншій частині рішення суду не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Судом установлено, що рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 20.01.2009 рроку «Про визначення виконавців житилово-комунальних послуг» у м.Запоріжжя, починаючи з 01.01.2009 року виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фрнді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн « Міські теплові мережі».

Відповідачі по справі проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виданої Запорізькою міською службою центр обслуговування абонентів від № 1771 від 20.07.2015 року ( а.с. 8).

Концерн «Міські теплові мережі» являється виконавцем послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води ( підігріву питної води) та надає зазначені послуги у квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в якій проживають відповідачі.

Відповідно до розрахунку, наданого Концерном «Міські теплові мережі», заборгованість відповідачів за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з серпня 2011 року по березень 2017 року складає 21790.29 грн ( а.с. 70-73).

Частиною першою статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

У даному випадку між позивачем та відповідачами склалися фактичні договірні відносини, за якими у житло, в якому зареєстровані та проживають відповідачі, надавалися житлово-комунальні послуги, нарахування плати за які здійснювалися Концерном «Міські теплові мережі» відповідно до тарифів, встановлених та затверджених розпорядженнями Запоріької міської ради.

Відповідно до частини першої статті 64 Житлового кодексу України повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Крім того, статтею 68 Житлового кодексу України визначено, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України « Про житлово-комунальні послуги» № 1875-1V від 24.06.2004 року (зі змінами), споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформлені. А також, своєчасно подати документи до виконавця послуг для здійснення відповідних корегувань на особовому рахунку споживача.

Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за № 630 ( зі змінами), встановлено право споживача на зменшення розміру плати за відповідні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та /або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Оскільки судом першої інстанції встановлено, що відповідачі зареєстровані в квартирі за адресою АДРЕСА_1 , беззаперечних та належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 втратив право користування спірною квартирою, або знявся з реєстрації права проживання за адресою: АДРЕСА_1 останній суду не надав, як і не надав доказів щодо звернення до виконавця послуг та подання документів для здійснення відповідних корегувань на особовому рахунку споживача, у зв`язку з відсутності його у вищезазначеній квартирі, тому суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що відповідачі на підставі статті 64 ЖК України несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями щодо сплати за комунальні послуги.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За змістом частин першої, третьої статті 118 ЦПК України 2004 року ( в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), позов пред`являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

За своєю сутністю судовий наказ є актом реалізації судової влади, яким вирішується цивільна справа по суті заявлених вимог.

Як і в наказному, так і в позовному провадженні реалізуються завдання цивільного судочинства (стаття 1 ЦПК України, 2004 року).

Результат вирішення цивільної справи по суті в позовному провадженні закріплюється у рішенні суду. За результатами вирішення справи в наказному провадженні видається судовий наказ.

З огляду на викладене та положення частини першої статті 8, частини другої статті 264 ЦК України необхідно дійти висновку, що подання заяви про видачу судового наказу та його видача судом перериває позовну давність.

Аналогічної позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 15 липня 2015 року у справі № 6-45801св14.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що Концерн «Міські теплові мережі» в 2015 році звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості з центрального опалення, з централізованого постачання гарячої води, але ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2015 року по справі № 334/1722/15-ц відмовлено у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у зв`язку з тим, що із поданої заяви вбачається спір про право.

Суд першої інстанції на вищезазначені вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про переривання строку позовної давності на підставі статті 264 ЦК України у зв`язку з пред`явленням заяви до суду про видачу судового наказу, не врахував, що звернення позивача у 2015 році до Ленінського районного суду м. Запоріжжя не може бути підставою для переривання строку позовної давності, оскільки ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2015 року було відмовлено в прийнятті заяви про видачу судового наказу у справі № 2-н/334/1722/15 .

Колегія суддів не може погодитися з довадами апеляційної скарги про те, що Концерн «Міські теплові мережі» мав право про стягнення заборгованості тільки за період з травня 2013 року ( оскільки позов був пред`явлений у травні 2016 року) до грудня 2015 року ( оскільки із заявою про вдачу судового наказу позивач звертався до суду тільки в межах цього періоду) виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 118 ЦПК України 2004 року, який був чинний на час подання позовної заяви передбачено, що позовна заява щодо вимог, визначених у частині першій статті 96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом.

Згідно із частиною шостою статті 119 ЦПК України 2004 року до позовної заяви, що подається у випадках, визначених частиною третьою статті 118 цього Кодексу, мають бути додані копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу.

Судом установлено, що ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2015 року у справі № 2-н/334/1722/15 Концерну «Міські теплові мережі» було відмовлено у видачі судового наказу, тому останній звернувся до Ленінського районного суду м. Запоріжжя із позовною заявою про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води в розмірі 12833.50 грн.

Відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року крім прав та обов`язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред`явити зустрічний позов.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України 2004 року Концерн « Міські теплові мекрежі» скористався своїм правом та подав уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Із наявних в матеріалах справи розрахунків вбачається часткова оплата наданих позивачем послуг, в 2013 році, в 2014 році, в 2015 році, 2016 році, в 2017 році ( а.с. 83-85), що свідчить про переривання строку позовної давності у розумінні статті 264 ЦК України, тому доводи апеляційної скарги про те, що позивач мав право щодо стягнення заборгованості тільки за період з травня 2013 року до грудня 2015 року, безпідставні.

Розмір заборгованості відповідачів підтверджено розрахунком, наданим позивачем, який відповідачами не спростований.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягнення солідарно з відповідачів заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за період з грудня 2012 року по лютий 2017 року у розмірі 17135.93грн.

З огляду на зазначене, встановивши відповідні фактичні обставини, суд першої інстанції у цілому правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно апеляційний суд визнає помилковим посилання суду першої інстанції, що звернення позивача до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідачів заборгованості з центрального опалення, з централізованого постачання гарячої води, без видачі такого судового наказу є переривання строку позовної давності на підставі статті 264 ЦК України.

Проте, враховуючи, що цей недолік рішення не впливає на правильність прийнятого рішення у справі і воно не може бути скасованим лише з формальних міркувань, апеляційний суд вважає, за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги остаточних висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 22 листопада 2019 року.

Головуючий Суддя Суддя

Подлвянова Г.С. ОСОБА_8 М.С. Кочеткова І.В.