КОПІЯ
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 671/1179/19
Провадження № 22-ц/4820/2056/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В.,Талалай О.І.

розглянув в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №671/1179/19 за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на заочне рішення Волочиського районного суду від 24 вересня 2019 року (повне судове рішення складено 27 вересня 2019 року, суддя Павлова А.С.) у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі Банк) вказувало, що 21.05.2015 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, оформивши Заяву №б/н від 21.05.2015 року та підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі Договір), що підтверджується підписом у заяві. Позивач зазначав, що ним були виконанні усі взяті на себе зобов`язання за Договором, тоді як відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями у зв`язку із чим виникла заборгованість станом на 16.05.2019 року у розмірі 88426,42 грн. з яких: 41944,64 грн. заборгованість за тілом кредиту; 14116,09 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 27578,72 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 100 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. штраф (фіксована частина); 4186,97 грн. штраф (процентна складова). Тому позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 88426,42 грн. заборгованості за кредитним договором №б/н від 21.05.2015 року та судові витрати.

Заочним рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 24 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог банку. Свої доводи мотивує тим, що враховуючи наявність між сторонами договірних кредитних правовідносин, часткового виконання відповідачем зобов`язань по сплаті заборгованості, передбачений розмір відсотків за користування позикою та відповідальність за порушення зобов`язань положеннями Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволені позову та фактично звільнив відповідача від виконання його обов`язків за кредитним договором. Апелянт зазначає, що заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж розмір кредитного ліміту, оскільки за рахунок кредитних коштів щомісячно списувався платіж за страховкою «Страхування кредитного ліміту». На думку апелянта, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості. Крім того, апелянт вважає, що районний суд безпідставно застосував до спірних правовідносин висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342180/17.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 погоджується із рішенням суду першої інстанції та просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Так, представник зазначає, що відповідачу не було відомо та він не ознайомлювався із умовами та правилами, що діяли на день підписання ним анкети - заяви. Крім іншого, матеріали справи не містять доказів про те, що анкета-заява стосувалась саме надання кредиту, розмірів встановленого кредитного ліміту і його зміни протягом строку дії договору. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ч. 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції встановлено, що факт укладення між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кредитного договору від 21 травня 2015 року підтверджується письмовою анкетою - заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, підписаною уповноваженою банком особою та відповідачем. У цій анкеті заяві зазначається, що позичальник приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за змістом якої відповідач визнав, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становлять укладений між сторонами договір про надання банківських послуг. Та ОСОБА_1 засвідчив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг (розміщені на офіційному сайті Приватбанку - www.privatbank.ua), погоджується з ними і зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку (а.с. 11).

Позивач також посилався на те, що відповідач, отримавши кредит у розмірі 15000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, користувався цим рахунком, використовуючи кредитні кошти, прийнявши пропозицію Банку та уклав кредитний договір. Так як ОСОБА_1 свої зобов`язання щодо погашення кредиту належним чином не виконував, тому станом на 16 травня 2019 року загальна сума боргу за кредитним договором становила 88426,42 грн. з яких: 41944,64 грн. заборгованість за тілом кредиту; 14116,09 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 27578,72 грн. нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 100 грн. пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. штраф (фіксована частина); 4186,97 грн. штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції вірно виходив з недоведеності позовних вимог, адже позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо суми кредитних коштів, які були отримані позичальникам, оскільки без цього неможливо перевірити розмір нарахованих сум боргу; та позивачем не надано доказів того, що Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи, на які посилається Банк, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Так, положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Із анкети - заяви позичальника ОСОБА_1 21.05.2015 року вбачається, що в ній сума позики, підстави та порядок нарахування простроченого тіла кредиту, розмір неустойки, підстави її нарахування та обов`язок сплати позичальником не зазначені.

Так Банк, пред`являючи позовні вимоги, просив у тому числі, крім тіла кредиту та простроченого тіла кредиту, стягнути складову повної вартості кредитного боргу, зокрема пеню за прострочені зобов`язання та штрафні санкції.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем до позову, розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що без наданих позивачем підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про суму позики та сплату неустойки надані Банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сума позики, розмір кредитного ліміту, підстави та порядок нарахування простроченого тіла кредиту, відповідальність у вигляді неустойки (пені та штрафів) за порушення зобов`язань у вигляді встановлених сум та їх визначеного розміру прямо не передбачена в анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 , що підписана останнім, а Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які надані позивачем, не містять підпису відповідача, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вони не є частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» було дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності і уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Враховуючи вищенаведене судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права, а саме не врахування положень ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 208 та ч. 2 ст. 633 ЦК України при постановленні оскаржуваного судового рішення є такими, що не заслуговують на увагу .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не було враховано, що кредитний ліміт позичальнику було встановлено в розмірі 0,00 грн., який вподальшому був збільшений до 15000 грн.; що заборгованість за тілом кредиту є більшою, ніж розмір кредитного ліміту, оскільки за рахунок кредитних коштів щомісячно списувався платіж за страховкою «Страхування кредитного ліміту»; що виписка з банківського рахунку позичальника має статус первинного документу і розрахунок заборгованості є саме належними доказами, судова колегія вважає їх безпідставними.

Так, звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із відповідача кредитну заборгованість в сумі 88426,42 грн., надавши при цьому розрахунок заборгованості за договором №б/3 від 21.05.2015 року станом на 16.05.2019 року, Анкету заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21.05.2015 року, Витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ксерокопію паспорту ОСОБА_1 , копії довіреності повноважень представника АТ КБ «ПриватБанк» на звернення до суду, відомості з ЄДРПОУ, Банківської ліцензії, виписки з ЄДРПОУ, ст. 1 Статуту АТ КБ «ПриватБанк». Також представником позивача було направлено на адресу суду клопотання про отримання процесуальних документів в електронному вигляді, про розгляд справи за відсутності представника відповідача та в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 2 37).

Ухвалою Волочиського районного суду від 03.07.2019 року позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху для необхідності зазначення обґрунтування в позові і надання доказів на підтвердження тих обставин, чи отримав відповідач кредит з допомогою платіжної картки в сумі 15000грн., чи в іншому розмірі; докази, які підтверджують конкретний вид платіжної картки, отриманої відповідачем; докази на підтвердження того, яку саме послугу відповідач просив АТ КБ «ПриватБанк» надати йому, підписавши Анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21.05.2015 року (а.с. 39).

На виконання вищезазначеної ухвали суду від 03.07.2019 року представником Банку 12.07.2019 року надано письмову заяву, відповідно до якої зазначено, що відповідач відповідно до умов договору отримав кредитну карту «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та карту «Універсальна GOLD»; довідку про кредитну карту, що була надана ОСОБА_1 на підставі кредитного договору №б/з терміном дії до 04/18 та довідку про зміну умов кредитування і обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.46 -47).

Ухвалою Волочиського районного суду від 23.07.2019 року призначено зазначену справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.49), однак сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, будь яких інших доказів суду не надавали.

Згідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Встановлено, що представником позивача не було подано до суду першої інстанції виписки по рахунку ОСОБА_1 по основній карті НОМЕР_1 , а в апеляційній скарзі не зазначено поважних причин неможливості її подання до суду першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції не приймає до уваги зазначений документ, як доказ на підтвердження доводів позовної заяви.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що розрахунок заборгованості, довідка про кредитну карту, що була надана ОСОБА_1 на підставі кредитного договору №б/н і довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти, оформленої на ОСОБА_1 не є належними, достатніми та достовірними доказами на підтвердження суми отриманих ОСОБА_1 кредитних коштів, підстав та порядку нарахування простроченого тіла кредиту, встановленої відповідальності у вигляді неустойки (пені та штрафів) за порушення зобов`язань у визначених сумах та розмірах. І ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта із оцінкою судом доказів та трактування їх на власний розсуд.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про безпідставність посилань місцевого суду у оскаржуваному рішенні на висновок Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 судова колегія вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, адже правовідносини у справі №342/180/17 та у цій справі є подібними, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту з огляду на його характер, спрямування та об`єкт кредитування є тотожним споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну частину договору. А відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує саме висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано постанови Верховного Суду по справі №428/2873/17 від 28.03.2019 року є безпідставними, адже Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява №28342/95, §61).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява №17862/91, §31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява №20372/11, §65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, §36).

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин вірно врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Заочне рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2019 року.

Судді (підпис) А.П. Корніюк

(підпис) І.В. П`єнта

(підпис) О.І.Талалай

Згідно з оригіналом

Суддя А.П. Корніюк