КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №375/419/17
У Х В А Л А

22 листопада 2019 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі судді Поліщук Н.В., вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 на ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа: Рокитнянська державна нотаріальна контора Київської області про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2019 року задоволено заяву представника позивачів про відвід судді Литвина О.В.

Не погодившись з постановленою ухвалою, представником ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи можливість оскарження цієї ухвали, посилається на те, що Верховний Суд в постанові від 06 березня 2019 року у справі №756/671/16-ц вказав на можливість оскарження ухвал, що не зазначені в статті 353 ЦПК України. Також посилається на рішення Конституційного Суду України у справах щодо оскарження ухвал, визначених статтею 293 ЦПК України в редакції Закону №1618-IV 18 березня 2004 року та таких, що не зазначені в цій статті.

Вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 129 Конституції України гарантує забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із статтею 352 ЦПК України:

1. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

2. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

3. Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Згідно із правилами глава 3 "Склад суду. Відводи" розділу І ЦПК України визначено, що питання про відводи вирішуються постановленням судом письмової ухвали щодо якої не вказано про можливість її оскарження, а також не встановлено про те, що ухвала не оскаржується.

У Конвенції про захист прав і основних свобод людини передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (пунктом 1 статті 6 Конвенції).

Наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивним та об`єктивним критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності. Об`єктивний критерій безсторонності означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

Правосуддя повинно не тільки чинитись, повинно бути також видно, що воно чиниться. Важливим питанням є довіра, яку суду повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві.

(Рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2006 року у справі "Білуха проти України")

Кожний суддя, стосовно якого існують будь-які сумніви щодо недостатньої неупередженості, повинен відмовитись від розгляду справи.

(Рішення ЄСПЛ у справі "Мікалефф проти Мальти")

Стаття 353 ЦПК України наводить перелік ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, серед яких відсутні ухвали щодо вирішення відводів.

Ухвали, що наведені в апеляційній скарзі та щодо яких Конституційним Судом України висловлено позиції, стосуються відмови у видачі дубліката виконавчого листа (рішення №3-рп/2010 від 27 січня 2010 року), роз`яснення рішення суду (рішення №18-рп/2010 від 08 липня 2010 року), внесення виправлень в рішення суду (рішення №4-рп/2014 від 22 квітня 2014 року), повороту виконання рішення суду (рішення №13-рп/2011 від 02 листопада 2011 року). Тобто, особливістю таких справ є те, що ухвали постановлені після закінчення відповідного провадження та вони логічно не можуть бути оскаржені з рішенням суду і саме тому Конституційний Суд України зазначив, що особу не може бути позбавлено права оскарження для забезпечення захисту її прав.

Цитована в апеляційній скарзі постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №756/671/16-ц стосується можливості оскарження ухвали про привід та відповідає особливостям, що зазначені вище відносно рішень Конституційного Суду України.

Особливість ухвали про відвід не кореспондується із особливостями касаційних та конституційних проваджень, на які посилається скаржник, відтак висновки у цих справах не можуть бути застосовані до цієї апеляційної скарги.

Верховний Суд в постанові від 11 вересня 2019 року у справі №761/22513/15-ц зазначив:

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

За змістом пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції у разі, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

У постанові від 29 травня 2019 року у справі №219/10010/17 (провадження №14-190цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Тому означена мета є легітимною.

Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не вказаних у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження, визначені у частині пункті 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд зазначив, що ухвала про відмову у задоволенні заяви про відвід не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду, апеляційний суд із дотриманням норм процесуального права зробив правильний висновок про повернення апеляційної скарги на зазначену ухвалу.

Конституційний Суд України в рішенні від 28 квітня 2010 року №12-рп/2010 зазначив:

Положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України (254к/96-ВР) визначає одну з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень. У статті 293 Кодексу (1618-15) наведено перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку окремо від рішення суду. Зокрема, згідно з пунктом 2 зазначеної статті оскаржуються ухвали щодо забезпечення позову, а також щодо скасування забезпечення позову.

Аналізуючи ці норми Кодексу (1618-15) у взаємозв`язку з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України (254к/96-ВР), Конституційний Суд України дійшов висновку про можливість апеляційного оскарження судового рішення у випадках, коли закон не містить прямої заборони на таке оскарження.

Разом з тим, ухвала суду щодо вирішення питання про відвід є ухвалою, яка постановляється під час провадження у справі, не є такою, що впливає на цивільні (не процесуальні) права, свободи та інтереси особи та їх не вирішує будь-яким чином.

Поряд з цим, поза увагою не можуть бути залишені наступні правила цивільного судового процесу.

Відповідно до частин 1-5, 7-8 статті 15 Закону України "Про судоустрій і статус судів":

1. Справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом, - колегією суддів, а також за участю присяжних.

2. Суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд.

3. У судах функціонує Єдина судова інформаційна (автоматизована) система.

4. Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційною (автоматизованою) системою у порядку, визначеному процесуальним законом.

5. Справи розподіляються з урахуванням спеціалізації суддів, навантаження кожного судді, заборони брати участь у перегляді рішень для судді, який брав участь в ухваленні судового рішення, про перегляд якого порушується питання (крім перегляду за нововиявленими обставинами), перебування суддів у відпустці, відсутності у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відрядження, а також інших передбачених законом випадків, через які суддя не може здійснювати правосуддя або брати участь у розгляді судових справ.

У судах, місцезнаходженням яких є декілька населених пунктів, при розподілі справ враховується розташування робочих місць суддів у відповідних населених пунктах, а також критерії, встановлені законом для визначення юрисдикції суду.

7. Відомості про результати розподілу зберігаються в автоматизованій системі та мають бути захищені від несанкціонованого доступу та втручання.

8. Несанкціоноване втручання в роботу автоматизованої системи та в розподіл справ між суддями має наслідком відповідальність, встановлену законом.

9. Автоматизована система не застосовується для визначення судді (складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально) для розгляду конкретної справи виключно в разі настання обставин, які об`єктивно унеможливили її функціонування та тривають понад п`ять робочих днів. Особливості розподілу судових справ у таких випадках визначаються Положенням про Єдину судову інформаційну (автоматизовану) систему.

Відповідно до частини 1 статті 33 ЦПК України визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених у частині другій статті 14 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ.

Відповідно до частини 1 статті 41 ЦПК України у разі задоволення заяви про відвід судді, який розглядає справу одноособово, справа розглядається в тому самому суді іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому статтею 33 цього Кодексу.

Підставою, за якої суд апеляційної інстанції може надати оцінку питанню щодо відводу судді першої інстанції, визначені у пункті 2 частини 3 статті 376 ЦПК України, яким унормовано, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Отже, усуваючи саму можливість впливу на визначення судді, який розглядає справу в суді першої інстанції, слід дійти висновку, що процесуальний Закон, окрім як поза встановленої процедури, не передбачає можливості оскарження ухвал про відвід. Закон лише закріпив можливість надання судом апеляційної інстанції оцінки обставинам заявленого відводу судді у випадку, якщо такий було визнано необґрунтованим під час розгляду справи в суді першої інстанції, і за наявності для цього підстав скасувати відповідне судове рішення.

З зазначеного слідує, що ухвала про задоволення відводу не може бути об`єктом апеляційного перегляду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо апеляційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає апеляційному оскарженню.

Керуючись ст.358 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на ухвалу Рокитнянського районного суду Київської області від 05 листопада 2019 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 22 листопада 2019 року.

Суддя Н.В. Поліщук