Провадження № 22-ц/802/1052/19 Категорія: 19 Доповідач: Карпук А. К.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Концевич Я. О.,

з участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_5 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, покликалася на те, що 12.01.2018 діючи з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення, шляхом зловживання її довірою, під приводом купівлі квартири, відповідач незаконно заволодів її майном: квартирою АДРЕСА_1 , з даного приводу відкрите кримінальне провадження № 0001302. На підставі викладеного просила визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Рачковою Т.О. від 12.01.2018.

Разом з позовною заявою позивач ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , а саме квартиру АДРЕСА_1 . Необхідність забезпечення позову позивач обругрунтувала тим, що існує висока ймовірність того факту, що ОСОБА_4 може в будь-який момент здійснити відчуження вищевказаного нерухомого майна на користь інших осіб, що може істотно утруднити та унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2019 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Постановлено накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Не погоджуючись з ухвалою суду представник відповідача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує на те, що суд першої інстанції правомірно задовольнив заяву про забезпечення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень частини І статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, за своїм правовим змістом забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Виходячи з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункту 4 постанови № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, за змістом вищезазначених норм закону, заходи забезпечення позову застосовуються судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та як гарантія реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу, яким відчужено квартиру АДРЕСА_1 .

Матеріали справи свідчать про існування реального спору стосовно вказаного нерухомого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи майновий характер спору, в якому ОСОБА_1 оспорюється правомірність набуття новим власником - ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно, своєчасне невжиття заходів забезпечення позову у спосіб накладення арешту на нього може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення в разі задоволення позову, оскільки саме новий власник має в своєму володінні спірне майно, а відтак може ним розпорядитись у будь-який спосіб, враховуючи відчуження третій особі.

Враховуючи викладене, будь-яких невідповідностей висновків суду першої інстанції обставинам справи чи вимогам закону апеляційний суд не вбачає. При постановленні оскаржуваної ухвали суд першої інстанції діяв на підставі положень цивільно-процесуального кодексу та дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову.

Аргументи апеляційної скарги про зловживання ОСОБА_1 процесуальними правами не відповідають обставинам справи, з яких не вбачається, що судом постановлялась ухвала з приводу цього питання в порядку ст. 44 ЦПК України. Повторне звернення з аналогічним позовом після залишення позовної заяви без розгляду, не суперечить нормам Цивільного процесуального кодексу України.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та є суб`єктивною оцінкою обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 367-368, 374, 381, 382, 383, 384, 389-390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 подану його представником ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 вересня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді