ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» січня 2019 року

м. Харків

справа № 643/11586/18-ц

провадження № 22ц/818/633/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - Держава Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року в складі судді Сиротникова Р.Є.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про стягнення майнової шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з листопада 2016 року вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова та з 01 листопада 2016 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

На підставі положення абзацу 1 підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова як податковий агент щомісячно утримував з її щомісячного довічного грошового утримання податок з доходів фізичних осіб та перераховував Управлінню Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 у справі за конституційним поданням 48 народних депутатів України визнано таким, що не відповідає Конституції України положення абзацу 1 підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 01 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Зазначила, що за період з 01 листопада 2016 року по лютий 2018 року включно розмір утриманого податку становить 33 086,34 грн.

Вказала, що суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу України, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт тривалого порушення права, що припинено після 27 лютого 2018 року і було зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат.

Зазначила, що внаслідок здійснення відрахувань з 01 листопада 2016 року по лютий 2018 року включно вона отримувала щомісячне довічне утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом.

Вважала, що нею недоотримано дохід у вигляді незаконно утриманого податку з пенсійних виплат, завдано шкоду, яка оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань в розмірі 33 086,34 грн., яка підлягає відшкодуванню з державного бюджету.

Просила стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та з Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області солідарно з Державного бюджету України на її користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 33 086,34 грн. в рахунок шкоди, завданої законом, який визнано неконституційним.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 33 086,34 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України та Управління Державної казначейської служби в Московському районі м. Харкова Харківської області подали апеляційні скарги.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби в Московському районі м. Харкова Харківської області залишено без руху для сплати судового збору.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2018 року апеляційну скаргу Управління Державної казначейської служби в Московському районі м. Харкова Харківської області повернуто Управлінню.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба просила рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

При цьому вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який станом на сьогоднішній день не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України на підставі загальних правил здійснюватись не може; що положення статті 1175 ЦК України не підлягають застосуванню у разі, коли закон чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у звязку з цим втрачають чинність; що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Проте, Управлінням Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області надано пояснення, з яких вбачається, що з рішенням суду першої інстанції Управління не згоден. При цьому зазначив, що оподаткування пенсії за спірний період з 01 листопада 2016 року по лютий 2018 року включно здійснювалось згідно чинному на той час законодавству; що рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року щодо визнання неконституційними положень абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового Кодексу України не має зворотної сили і не може бути застосовано до правовідносин, які вчинені до його прийняття; що при стягненні як ставки податку у розмірі 18%, так і ставки у розмірі 1,5 % Управління керувалось Податковим кодексом України, який прийнято Верховною Радою, тому вона повинна бути відповідачем у цій справі.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Державної казначейської служби України необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що шкода, завдана фізичній особі в результаті прийняття органом державної влади нормативно правового акта, що був визнаний незаконним та скасований, відшкодовується державою незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з листопада 2016 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова та з 01 листопада 2016 року отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.

Як вбачається з довідки Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 20 липня 2018 року № 533/0-3 про розмір призначеної і фактично отриманої пенсії ОСОБА_1 за період з 01 листопада 2016 року по 31 липня 2018 року, розмір утриманого податку ПДФО складає 30 541,23 грн., розмір утриманого військового збору - 2545,11 грн., що в загальному розмірі складає 33 086,34 грн.

Відповідно до частин 1, 2 статті 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Згідно із частиною 3 статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до пункту 2 частини другої тієї ж статті збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Саме такий правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16.

Так, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року у справі № 1-6/2018 за конституційним поданням 48 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців тринадцятого, чотирнадцятого пункту 32 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України (справа про оподаткування пенсій і щомісячного грошового утримання) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподаткованого доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 01 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та втратило свою чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Тобто, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України визнано неконституційним та втратило свою силу з 27 лютого 2018 року на майбутнє.

Отже, до прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення, зокрема, станом на час виникнення спірних відносин, положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України підлягали застосуванню, а з 27 лютого 2018 року вказані положення застосуватись для умов оподаткування довічної грошової допомоги судді у відставці не можуть.

Між тим, невідповідність приписів Закону Конституції України як такого, може свідчити про порушення прав та інтересів особи на отримання очікуваного прибутку.

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VII пункт 164.2 статті 164 Податкового кодексу України доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Після запровадження у законодавстві України з 01 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов'язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов'язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Податкового кодексу України повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Податкового кодексу України.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов'язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12).

Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов'язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Матеріали справи свідчать про те, що за період з 01 листопада 2016 року по 31 липня 2018 року, розмір утриманого з ОСОБА_1 податку ПДФО складає 30 541,23 грн., розмір утриманого військового збору - 2545,11 грн., що в загальному розмірі складає 33 086,34 грн.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою, органами місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державне казначейство України.

Відповідно до покладених завдань Державне Казначейство України здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт п'ятий пункту четвертого цього Положення).

Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено «Порядком виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Такі висновки узгоджуються з висновком Верховного Суду України у справі № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року; у справі № 6-3014цс16 від 12 квітня 2016 року; у справі № 6-501цс17 від 22 червня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів справи вказані утримання податків з щомісячного довічного грошового утримання судді у відставціздійснювались Управлінням Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова на підставі абзацу 1 підпункту 169.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України в період з листопада 2016 року по лютий 2018 року.

Проте, Рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року у справі № 1-6/2018 вказане положення визнано неконституційним та втратило свою чинність з дня ухвалення цього рішення.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, колегія суддів вважає, що діями відповідачапорушено право ОСОБА_1 на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні. Мається на увазі, що набувши право на відставку, ОСОБА_1 мала право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі, визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Посилання Державної казначейської служби України на те, що умови та порядок відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, мають визначатись спеціальним законом, який станом на сьогоднішній день не прийнятий, а до прийняття такого закону відшкодування державою шкоди відповідно до частини 3 статті 152 Конституції України на підставі загальних правил здійснюватись не може; що положення статті 1175 ЦК України не підлягають застосуванню у разі, коли закон чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у звязку з цим втрачають чинність; що Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними є безпідставними, оскільки суперечать чинному законодавству.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається Державна казначейська служба України в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Проте, обгрунтовано стягуючи з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 33 086,34 грн., суд першої інстанції не зазначив в резолютивній частині рішення, що позов задоволено частково, оскільки ОСОБА_1 в своєму позові просила стягнути вказану суму солідарно і з Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області.

У звязку з чим абзац перший резолютивної частини рішення необхідно доповнити та викласти в наступній редакції: позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Оскільки доповнення в резолютивній частині рішення суду на вплинуло на розмір стягнутої суми, питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 жовтня 2018 року змінити.

Абзац перший резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_2

Повний текст постанови складено 10 січня 2019 року.