Справа № 463/5603/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/850/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з вересня 2004 року по день смерті останнього 05.07.2016 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_5 об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 разом із спадкоємцями першої черги.

В подальшому позивачка збільшила позовні вимоги, доповнивши вимогами про встановлення факту ухилення ОСОБА_1 від надання допомоги батькові, ОСОБА_5 , та усунення останнього від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з березня 2004 року почала проживати однією сім`єю разом з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_2 . Проживали як подружжя, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, жили в повазі та любові один до одного, мали спільні інтереси та спільні погляди на життя, разом відпочивали, виховували її дочку від іншого шлюбу, не вбачали потреби у реєстрації шлюбу. Разом з ними проживала на той час її неповнолітня донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2005 році ОСОБА_5 захворів на онкологічне захворювання, вона піклувалась про нього, супроводжувала його до медичних установ, відвідувала у лікарні, придбавала медикаменти. Через хворобу чоловік потребував сторонньої допомоги і саме вона надавала таку допомогу, доглядала його, піклувалась про його здоров`я, їздила з ним в онкологічний центр у м. Вінниця, де його прооперували. У 2005 році ОСОБА_5 . згідно висновку МСЕК встановлено ІІ групу інвалідності, а у 2006 році у Вінницькому онкологічному центрі повторно проведено операцію, де вона перебувала протягом всього часу стаціонарного лікування. Квартира, у якій вони проживали була службовою та не зовсім придатною для проживання, у зв`язку чим 15.12.2005 року ВАТ «Львівський завод будівельних виробів», де працював ОСОБА_5 , уклав з ним інвестиційний договір на пайову участь у будівництві житла, згідно якого попередня вартість квартири становила 240480.00 грн. У зв`язку з відсутністю власних коштів в необхідному розмірі, 12.05.2008 року між ОСОБА_5 та ВАТ «Державний ощадний банк України», укладено кредитний договір на суму 50 000 грн. для участі у пайовому будівництві. Кредит надавався на строк 120 місяців і за рахунок їх спільних коштів повністю ними був погашений достроково у 2012 році. Рішенням виконкому Винниківської міської ради від 19.10.2010 року № 456, ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , у якій вони проживали разом з дочкою. За рахунок спільних коштів здійснили в квартирі ремонт, придбали меблі, побутову техніку та інші побутові речі. ОСОБА_5 продовжував хворіти і через хворобу 01.12.2010 року звільнився з роботи, внаслідок чого переживав, що перебуває на її утриманні, а також на утриманні її доньки. Не дивлячись на її заперечення, повторно влаштувався на роботу, однак через сім місяців звільнився і більше не працював, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер,вона займалася його похованням. Оскільки вони разом проживали як сім`я, були пов`язані спільним побутом та мали взаємні права та обов`язки, а тому майно, набуте за час такого проживання, а зокрема, квартира АДРЕСА_1 , належить їм на праві спільної сумісної власності. Крім того, проживала з ОСОБА_5 однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, а відтак є спадкоємцем четвертої черги. Протягом десяти-дванадцяти років проживала із спадкодавцем однією сім`єю, у зв`язку з його хворобою протягом тривалого часу опікувалась ним, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу, внаслідок чого вправі одержати право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини отримала відмову з тих підстав, що відповідач, який є спадкоємцем першої черги, прийняв спадщину. У зв`язку з порушенням її прав звернулася до суду за їх захистом.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`ю без шлюбу з вересня 2004 року до 05 липня 2016 року.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1

Визнано ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнано за ОСОБА_3 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкоємцями першої черги.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, пайові внески за квартиру вносились ОСОБА_5 трьома частинами, а саме, 100 000 грн. з його особистих заощаджень, а також двічі по 70 270 грн., які були отримані ним у кредит. Вказаний кредит був забезпечений іпотекою квартирою АДРЕСА_3 , при цьому відповідач та його матір виступали майновими поручителями згідно вказаного договору. Вказує, що суд зробив помилковий висновок про те, що відповідач не надавав фінансової допомоги на поховання батька, оскільки він разом з матір`ю приїжджав в день смерті батька та на пропозицію допомоги отримали категоричну відмову. Також не підтверджується й факт проживання позивачки і покійного ОСОБА_5 однією сім`єю з 2004 року, оскільки у спірну квартиру вони вселилися у березні 2012 року, а батько періодично проживав то у нього, то у рідної сестри, то у підсобці на роботі, проте ніколи не проживав у позивачки. Також апелянт посилається на те, що допитані свідки пояснили, що всі ремонтні роботи у спірній квартирі проводив батько, а також він з матір`ю, а позивачка вселилась в квартиру лише після ремонту. Вказує, що крім нього та матері, покійний ОСОБА_5 ні з ким сімейних стосунків не підтримував, а з позивачкою почав проживати лише з березня 2012 року, що становить менше 5 років і не дає правових підстав для визнання її спадкоємцем першої черги. Просить рішення суду в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`ю без шлюбу з вересня 2004 року до 05 липня 2016 року; визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_3 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкоємцями першої черги скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково а саме: встановити факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з березня 2012 року до 05.07.2016 року; визнати ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , який розірвано 20.06.1989 р., що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, від якого у подружжя народився син, ОСОБА_1 , відповідач у справі.

Копією свідоцтва про розірвання шлюбу підтверджується, що позивачка, ОСОБА_3 розірвала шлюб 28.03.2002 р.

Судом також безспірно встановлено, що після розірвання шлюбу ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_3 в будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі не перебували, доказів протилежного матеріали справи не містять.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією відповідного свідоцтва про смерть.

Відповідно до копії інвестиційного договору № 15/12/05-3к на пайову участь у будівництві житла від 15.12.2005 р., укладеного між ВАТ «Львівський завод будівельних виробів» та ОСОБА_5 , пайовик зобов`язується внести інвестиції в будівництво квартири прийняту готову квартиру в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Предметом договору є квартира АДРЕСА_4 Попередня вартість квартири становить 240 480 грн. Інвестиції в оплату будівництва квартири, що є предметом даного договору пайовик зобов`язується внести на розрахунковий рахунок виконавця наступним чином до 10.10.2007р. 100 000 грн., до 30.04.2008р. 70240 грн., до 30.09.2008р. 70 240 грн.

Відповідно до умов кредитного договору від 12.05.2008р., укладеного між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_5 , банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 50 000 грн., а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 50 000 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 16 % річних. Кредит надано на 120 місяців на строк не пізніше 12.05.2018р. на споживчі цілі.

Згідно додаткової угоди № 1 від 02.10.2008р. до кредитного договору сторони внесли зміни до умов кредитного договору, збільшивши, серед іншого, розмір кредитних коштів до суми 88 329,01 грн.

На підставі рішення виконкому Винниківської міської ради від 19.12.2010р. ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 59,2 кв.м.

Судом першої інстанції встановлено, що оригінали всіх цих документів знаходяться у позивачки, що було враховано, як доказ, на підтвердження проживання позивачки та ОСОБА_5 однією сім`єю.

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 524/3082/16-ц-ц, (постанова від 18.10.2018р.), визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`ю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки від 09.11.2016р., підтверджується, що ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 загальною площею 21,3 кв.м, яка перебуває у державній власності, а ОСОБА_5 , згідно даних будинкової книги до 06.12.2011р. був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_3 загальною площею 34,70 кв.м та згідно договору дарування від 17.01.2002р., відчужив належну йому 1/3 частки цієї квартири на користь відповідача.

Згідно копії пенсійного посвідчення та довідки до акту огляду МСЕК, на підставі повторного огляду ОСОБА_5 встановлена друга група інвалідності загального захворювання.

З відповіді Львівського Державного онкологічного регіонального лікувально-діагностичного центру вбачається, що ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в ЛДОРЛДЦ з 28.03.2006р. до 05.04.2006р. у відділенні пухлин голови та шиї з діагнозом рак гортані. 28.03.2006р. проведено оперативне втручання, а також встановлення голосового протезу.

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з вересня 2004 року до 05 липня 2016 року, суд першої інстанції виходив з того, що обставини їх спільного проживання, як подружжя, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, підтверджується належними та допустимими доказами, а також показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - сусідами ОСОБА_5 , його рідної сестри - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які є відповідно дочкою та зятем позивачки.

Згадані свідки підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали разом однією сім`єю, як чоловік та дружина, поводили себе, як подружжя, вели спільне господарство, разом проводили ремонт у квартирі у м. АДРЕСА_5 , у яку вселилися в 2010-2011 роках, купували меблі, побутову техніку. Разом з ними у квартирі проживала рідна донька ОСОБА_3 , яку вони виховували разом.

Свідок ОСОБА_10 , рідна сестра ОСОБА_5 , ствердила про те, що її рідний брат, ОСОБА_5 , після того як його колишня дружина стала проживати з іншим чоловіком, проживав у рідної сестри, а в 2004 році перейшов проживати до позивачки, ОСОБА_3 , з якою проживав у квартирі по АДРЕСА_6 , поки вони разом не переселилися в квартиру у м. АДРЕСА_5 .

Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що між нею та ОСОБА_5 були відносини, як з рідним батьком, проживаючи з 2004 року з матір`ю у квартирі по АДРЕСА_6 квартирі АДРЕСА_5 , вони проживали як одна сім`я, він її виховував, вони разом їздили на відпочинок, відносився до неї, як рідний батько, а в подальшому, коли ОСОБА_5 захворів, то вона разом з матір`ю його доглядали, а коли ОСОБА_5 помер, вони займалися його похованням.

Суд першої інстанції дав оцінку тим обставинам, що інвестиційний договір на пайову участь у будівництві житла від 15.12.2005 року, оригінали квитанцій про оплату кредитної заборгованості, якими підтверджується дострокове погашення кредиту до червня 2012р., знаходяться у позивачки, що, на думку суду, є одним із доказів на підтвердження проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю.

Актом - підтвердження проживання від 26.10.2016 р., який складено зі слів сусідів та який затверджено головою ОСББ «Кільцева, 11», ОСОБА_3 фактично проживала разом з ОСОБА_5 з 2011 року і фактично проживає в квартирі АДРЕСА_1 по даний час.

Долученими до матеріалів справи фотознімками підтверджується, що ОСОБА_5 разом з позивачкою та її донькою спільно відпочивали в Одеській та Херсонській областях, а під час весілля доньки позивачки ОСОБА_5 на такому був у «ролі батька» нареченої (доньки позивача), зокрема, вів наречену до шлюбу, спільно з позивачем та батьками нареченого благословляв молодих, разом з позивачем зачитував тост нареченим. Крім того, відповідно до іншого фотознімку, ще у 2003р. позивач разом ОСОБА_5 перебували у племінниці останнього на час святкування нею шкільного випускного.

Судом також встановлено, що саме позивачка отримала витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання і саме вона займалася похованням ОСОБА_5 , про що отримала відповідне свідоцтво № НОМЕР_1 , копія якого долучена до матеріалів справи, чого відповідач не заперечує.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який встановивши вищезазначені обставини, на підставі належних та допустимих доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що у період з вересня 2004р. і по день смерті ОСОБА_5 05.07.2016р., між ним та позивачкою існували сталі сімейні відносини, які притаманні подружжю і у яких кожен з них мав спільні права та обов`язки та був пов`язаний спільним побутом, адже на момент початку таких відносин ОСОБА_5 не лише був більш ніж п`ятнадцять років розлучений з колишньою дружиною, але й відчужив належну йому частку в квартирі та не мав власного житла, а оскільки такого житла не мала і позивачка, суд вважав, що саме в інтересах сім`ї ще у 2005 р. було укладено інвестиційний договір на придбання квартири у м. Львів- АДРЕСА_5 , метою якого було отримання власного житла для спільного проживання.

Оцінюючи критично покази свідків рідного сина ОСОБА_5 ОСОБА_1 , колишньої дружини ОСОБА_5 ОСОБА_7 , її чоловіка ОСОБА_13 , суд першої інстанції зазначив, що не ставить під сумнів той факт, що між ОСОБА_5 та його колишньою дружиною і сином продовжували існувати ті чи інші відносини, однак предметом доказування в цій частині позовних вимог є те, чи були ці відносини стійкими настільки, що це унеможливлювало створення ним нової сім`ї з позивачем.

Суд першої інстанції зазначив, що виходячи з того, що шлюб є союзом чоловіка і жінки та може одночасно існувати лише відносно таких чоловіка та жінки (ст. ст. 21, 25 СК України), вважав сумнівними показання свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 про те, що остання по спливу більш як 15 років з моменту припинення шлюбних відносин з ОСОБА_5 та перебуваючи у шлюбних відносинах з іншим чоловіком ( ОСОБА_13 ), продовжувала підтримувати відносини з колишнім чоловіком ОСОБА_5 , а той в свою чергу, постійно проживав з колишньою дружиною та її новим чоловіком і одночасно, був знайомий з позивачкою, з якою разом їздив відпочивати та виховував її доньку, а питання придбання квартири вирішував саме з колишньою дружиною.

Даючи оцінку показанням свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 суд першої інстанції зазначив, що ні в сукупності, ні тим більше окремо, їх покази жодним чином не вказують на те, що за обставинами проживання ОСОБА_5 з колишньою дружиною між ними велось спільне господарство, вони мали взаємні права та обов`язки і були пов`язані спільним побутом, оскільки свідки зазначали лише той чи інший період, протягом якого ОСОБА_5 лікувався і проживав з колишньою дружиною або сином, однак такі жодним чином не підтверджують наявність спільних прав та обов`язків між ОСОБА_5 та його колишньою дружиною в цей період.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який даючи оцінку показанням свідків, дійшов до обгрунтованого висновку, що матеріали справи не містять достатніх доказів наявності між ОСОБА_5 та його колишньою дружиною таких відносин, які б унеможливлювали створення нової сім`ї, і що на думку суду, лише підтверджує правильність висновків про доведеність позовних вимог про встановлення факту спільного проживання, а та обставина, що відповідач після смерті батька не надав фінансової допомоги на його поховання сама по собі створює сумнів в правдивості показів свідків про те, що між ОСОБА_5 та його колишньою дружиною з сином існували стійкі сімейні відносини, які унеможливлювали створення ОСОБА_5 нової сім`ї з позивачем, і навпаки, така обставина лише свідчить про те, що в дійсності, відносини між ОСОБА_5 , колишньою дружиною і сином не були близькими.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України (Право спільної сумісної власності подружжя).

Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Під час розгляду цивільної справи № 489/3690/16-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 15.11.2018р. зазначив, що норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15.

В свою чергу, під час розгляду цивільної справи № 6-843цс17 Верховний Суд України в своїй постанові від 24.05.2017р. зазначив, що конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки висловила Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 372/504/17 (постанова від 21.11.2018р.).

Що стосується придбання квартири АДРЕСА_1 , судом першої інстанції встановлено, що за умовами інвестиційного договору № 15/12/05-3к на пайову участь у будівництві житла від 15.12.2005р., попередня вартість квартири у м. Львів-Винники становить 240480.00 грн., тоді як кредитний договір первинно укладено лише на суму 50 000.00 грн., а в подальшому, сума кредиту збільшена лише до розміру 88 329,01 грн.

Матеріалами справи підтверджується, що саме позивачка, а не відповідач долучила до матеріалів справи докази на підтвердження сплати заборгованості за кредитним договором, відповідач не надав суду жодного доказу про те, що він приймав участь як в погашенні такого кредиту, так і погашення іншої частини вартості квартири, яка не охоплювалась кредитними коштами, тобто, не лише не довів своєї участі в погашенні кредитної заборгованості, але й тим самим не спростував того, що позивач перебувала у стійких шлюбних відносинах з ОСОБА_5 та приймала участь в погашенні кредитної заборгованості.

Враховуючи інформацію про доходи ОСОБА_5 , якими згідно відповіді Личаківського об`єднаного управління ПФ України м. Львова з 21.06.2005р. була пенсія по інвалідності ІІ групи загального захворювання, а також згадані вище дані про стан здоров`я ОСОБА_5 і про відсутність у нього та позивача власного житла, на думку суду, навпаки, слід вважати встановленим, що участь у виплаті квартири та кредитної заборгованості, в тому числі, приймала позивач.

Суд першої інстанції дав вірну оцінку обставинам укладення іпотечного договору, як забезпечення виконання ОСОБА_5 грошового зобов`язання за згаданим вище кредитним договором, а також довіреності відповідача, згідно якої останній передав право володіння, користування та розпорядження належним йому автомобілем, оскільки така не свідчить про передачу грошей ОСОБА_5 з метою погашення ним кредиту.

Колегією суддів береться до уваги те, що відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , однак ними заперечується період спільного їх проживання, оскільки, як зазначає відповідач, вони почали проживати разом з березня 2012 року, і період їх спільного проживання становить менше п`яти років.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який давши оцінку наявним у справі доказам, дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що позивачкою, належними та допустимими доказами підтверджено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року до 05 липня 2016 року, а відтак підставо задовольнив позовну вимогу ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року до 05 липня 2016 року.

Зважаючи на встановлення судом першої інстанції факту спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2004 року до 05 липня 2016 року, тривалість їх спільного проживання, те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство та мали взаємні права та обов`язки, а також встановлені судом першої інстанції обставини участі ОСОБА_3 у погашенні кредиту, які вказують на придбання квартири за спільні кошти позивачки та ОСОБА_5 з метою їх спільного проживання в такій квартирі через відстуність власного житла, відсутності доказів на підтвердження фінансової участі колишньої дружини ОСОБА_5 та їхнього сина, ОСОБА_1 в погашенні кредиту, з врахуванням положень закону про рівність часток, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення вимоги про визнання квартири АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 ; визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частки цієї квартири та визнання ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних, обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги позивачки про визнання за нею права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкоємцями першої черги.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права спадкування, неприйняття ними спадщини, або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених статтею 1259 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом зі спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 200/21452/15-ц (постанова від 17.10.2018р.) зазначив, що підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Задовольняючи зазначену позовну вимогу, суд першої інстанції підставно врахував те, що ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні в ЛДОРЛДЦ з 28.03.2006р. до 05.04.2006р. у відділенні пухлин голови та шиї з діагнозом рак гортані, 28.03.2006р. проведено оперативне втручання, а також встановлення голосового протезу; врахував показання свідків, які пояснили, що після операції ОСОБА_5 не міг спілкуватись та самостійно їсти, їжа, будучи попередньо подробленою, вводилась ОСОБА_5 безпосередньо у стравохід, що для спілкування ОСОБА_5 періодично проводилось голосове протезування, а відповідні голосові чіпи підлягали заміні приблизно кожних три місяці.

Враховуючи те, що операцій, пов`язаних з онкозахворюванням було декілька, після яких ОСОБА_5 не міг самостійно їсти та спілкуватись, його доходами була лише пенсія по інвалідності, розмір якої становив 1230.00 грн., суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що ОСОБА_5 неспроможний був самостійно забезпечувати свої потреби, а його матеріальне становище не дозволяло йому забезпечити повноцінне і найбільш якісне лікування.

Оскільки обставини спільного проживання ОСОБА_5 з колишньою дружиною не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд першої інстанції, встановивши обставини спільного проживання позивачки та ОСОБА_5 , а також відсутність будь-яких доказів про фінансову чи будь-яку іншу участь відповідача у житті батька під час захворювання останнього, беручи до уваги стан здоров`я ОСОБА_5 , його моральний та фізичний стан, суд першої інстанції вірно вважав доведеним, що саме позивачка протягом тривалого часу під час тривалої хвороби ОСОБА_5 здійснювала догляд за ним та надавала допомогу спадкодавцеві, який не спроможний був самостійно забезпечувати свої потреби.

За вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання за позивачкою, яка є спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги за законом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту ухилення ОСОБА_1 від надання допомоги батькові, ОСОБА_5 , та усунення останнього від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 , не оскаржується, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.