Постанова

Іменем України

07 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 591/7129/16-ц

провадження № 61-12965св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року у складі судді Кривцової Г. В. та на ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» або банк), який є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк») про захист прав споживача та визнання недійсними умов пункту кредитного договору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 лютого 2008 року вона уклала з ЗАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір та отримала кредит у розмірі 60 000,00 дол. США на споживчі цілі та 7 350,00 дол. США на оплату страхових платежів у випадку та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою 12 % річних за користування кредитними коштами (1 % на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту (60 000,00 дол. США, 2 % = 1 200,00 дол. США, що еквівалентно 6 060,00 грн) винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0 % від суми наданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 цього договору, зі строком користування до 13 лютого 2018 року включно.

Оскільки вважала, що пункт 8.1 кредитного договору в частині обов`язку сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення моніторингу згідно з пунктом 7.2 цього договору - є несправедливими умовами договору, які суперечать статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», просила суд визнати зазначені умови кредитного договору недійсними з моменту його укладення.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року, залишеним, без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсними з моменту укладення умови пункту 8.1 кредитного договору від 13 лютого 2008 року № SUC4GA, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині сплати позичальником винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів; винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 7.2 договору.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив із того, що умови пункту 8.1 кредитного договору щодо винагороди за резервування ресурсів та пункту 7.2 щодо винагороди за проведення додаткового моніторингу є несправедливими по відношенню до позивача, оскільки порушують принцип добросовісності, обмежують її права, як споживача, вносять істотний дисбаланс у взаємовідносини між банком та позичальником, завдають шкоди позивачу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ПАТ КБ «ПриватБанк»подало касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди вирішуючи спір, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Суди не взяли до уваги, що відповідно до графіку погашення кредиту позичальник повинен був сплачувати щомісяця заборгованість за кредитом, яка складається з винагороди за резервування, заборгованості за відсотками та заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до розрахунку заборгованості позичальник прийняв такі умови договору та щомісячно сплачував заборгованість відповідно до графіку погашення.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживача, визнання недійсними умов кредитного договору в частині обов`язку сплати позичальником винагород та витребувано з Зарічного районного суду Сумської області зазначену справу.

У березні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 13 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № SUC4GA (далі - договір).

Згідно з пунктом 8.1 договору банк зобов`язується надати позичальникові кредит шляхом видачі готівки через касу на строк з 13 лютого 2008 року до 13 лютого 2018 року включно, у вигляді непоновлювальної лінії (далі - кредит) у розмірі 67 350,00 дол. США, з яких 60 000,00 дол. США - на споживчі цілі, 7 350,00 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту у момент його надання, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 8.2 договору.

У додатку № 1 до кредитного договору визначена загальна вартість кредиту під заставу житла та визначені умови кредитування, а додатком № 2 визначений графік погашення кредиту.

Згідно пунктів 4.1, 4.2 договору для виконання зобов`язань за цим договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 2) до договору і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у пункті 8.1. договору.

Пунктом 7.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, яка дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на день сплати.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203та частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

У рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Відповідно до частин другої, восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про захист прав споживачів», частини третьої статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання позичальнику права на використання зарезервованих ресурсів, якими є наданий йому кредит, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як резервування ресурсів у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту -позичальнику.

Встановлення винагороди за проведення додаткового моніторингу передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що умови пункту 8.1 кредитного договору щодо винагороди за резервування ресурсів та пункту 7.2 щодо винагороди за проведення додаткового моніторингу, за якими позивач повинен сплатити відповідачу, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за резервування ресурсів та проведення додаткового моніторингу є несправедливими умовами договору, а тому вони підлягають визнанню недійсними з моменту його укладення.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що банк не нав`язував своїх послуг позивачеві, останній погодився з умовами договору, колегія суддів відхиляє.

У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.

Інші аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами.

Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року та ухвали апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 22 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук