ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8060/19 Справа № 185/8560/18 Суддя у 1-й інстанції - Врона А. О. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить згідно уточнених позовних вимог від 16.01.2019 року встановити факт проживання як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу однією сім`єю між позивачем, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 з 11 листопада 1997 року по 02 грудня 2003 року, визнати за позивачем право спільної часткової власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 , залишивши відповідно за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 11 листопада 1997 року набуло чинності рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 липня 1997 року про розірвання шлюбу, згідно якого шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В подальшому позивач з 1997 року перебувала з ОСОБА_2 у тісних стосунках, як жінки та чоловіка, у зв`язку з чим вони почали проживати разом, для спільного проживання винайняли квартиру АДРЕСА_1 . Під час спільного проживання вели спільний побут, були працевлаштованими особами, кожен мав самостійний заробіток. Через деякий час після початку спільного проживання були прийнято спільне рішення про придбання житла для подальшого спільного проживання в ньому, як сім`ї та 22 серпня 2001 року за спільні накопичені кошти було придбано житло, яке винаймали до цього 4 роки - квартиру АДРЕСА_1 . Однак в договорі купівлі-продажу, який було укладено того ж дня та посвідчено нотаріально покупцем вказано лише ОСОБА_2 ..

Вважає, що доходи були співмірними, з урахуванням отримання позивачем аліментів безпосередньо до придбання квартири доходи ОСОБА_1 були навіть більшими ніж доходи ОСОБА_2 .. Після придбання квартири, сторони проживали в ній як сім`я, а 24 грудня 2003 року було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Вербківської сільської ради Павлоградського району, актовий запис №54.

18 грудня 2018 року рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. А після розірвання шлюбу відповідач заперечив її право власності на 1/2 частину спірної квартири, у зв`язку з чим права її були порушені, а тому просила задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, в період з 11 листопада 1997 року до 12 лютого 2003 року ОСОБА_1 перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення нею певних коштів для придбання квартири, доказів об`єднання її з ОСОБА_2 для спільної діяльності, придбання нерухомого майна внаслідок спільної праці, не вказано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ступеня трудової участі кожного, що є підставою для визначення розміру частки, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 24 грудня 2003 року, шлюб зареєстровано виконкомом Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, актовий запис №54, що підтверджується свідоцтвом про одруження. Згідно рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 грудня 2018 року у справі №185/9016/18 шлюб між сторонами було розірвано, рішення суду набрало законної сили 18 січня 2019 року.

Також встановлено, що 22 серпня 2001 року ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1 , продаж квартири вчинено за 3710 грн, згідно умов договору купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу 22 серпня 2001 року, зареєстровано в реєстрі за №6935.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 1997 року у справі №2-1957/1997, шлюб зареєстрований 04 лютого 1984 року Баглійським РАГС м. Дніпродзержинська за актовим записом №77 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. 12 лютого 2003 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 12 лютого 2003 року зроблено запис за №57.

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд обґрунтовано виходив з того, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, в період з 11 листопада 1997 року до 12лютого 2003 року ОСОБА_1 перебувала в іншому зареєстрованому шлюбі, та позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту внесення нею певних коштів для придбання квартири, доказів об`єднання її з ОСОБА_2 для спільної діяльності, придбання нерухомого майна внаслідок спільної праці, не вказано та не надано належних та допустимих доказів на підтвердження ступеня трудової участі кожного, що є підставою для визначення розміру частки, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню.

При цьому слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Так, звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказувала, що вона проживала з відповідачем, ОСОБА_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 11 листопада 1997 року по 02 грудня 2003 року, тому спірна квартира, яка належить ОСОБА_2 на праві власності з 22 серпня 2001 року є їх спільною частковою власністю та їй належить 1/2 частина вказаної квартири., а тому просила встановити факт проживання її однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 11 листопада 1997 року по 02 грудня 2003 року та визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину квартиру АДРЕСА_1 , залишивши іншу 1/2 частину спірної квартири у власності відповідача.

Так, в період з 1988 рік до 01 січня 2004 року діяв КпШС України, який не тільки не регулював та не визнавав відносини між чоловіком та жінкою без реєстрації шлюбу, але і не встановлював фактів проживання однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та не наділяв цих осіб спільних правами та обов`язками.

Із роз`яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, яка діяла на час виникнення правовідносин, вбачається, що заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають, тобто факт проживання однієї сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за КпШС України не встановлювався.

Оскільки Сімейний кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року і зворотної сили не має, то положення ст.74 цього Кодексу застосовують виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Таким чином, факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах з 11 листопада 1997 року по 02 грудня 2003 року не може бути підставою для застосування положень Сімейного кодексу України щодо майна, набутого до набрання ним чинності, оскільки, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22,28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі №6-135 цс/13 майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід уважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких одержано спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення спільного господарства, побуту та формування бюджету).

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо поділу майна, нажитого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці. Саме перебування практично у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Не можна вважати позивача власником половини майна, придбаного до 01 січня 2004 року на підставі частини першої статті 17 Закону України «Про власність» без установлення факту створення (придбання) сторонами цього майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно було набуте ОСОБА_2 за спільні з ОСОБА_1 кошти.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності правових підстав для встановлення факту проживання, визнання майна належного ОСОБА_2 спільною сумісною власністю подружжя, визнання за позивачем права власності на нього не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вказаним вище.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 червня 2019 року та додаткове рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко