Провадження № 22-ц/4808/713/19
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю позивача - ОСОБА_1 , її представників - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 , її представника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення сервітуту, з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2019 року, постановленого суддею Бабій О.М.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 та після уточнення позовних вимог та заміни відповідача на ОСОБА_3 , просила усунути перешкоди у користуванні квартирою по АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, шляхом впорядкування прибудинкової території біля стіни квартири від сміття, зрізання декоративних рослин на стіні її будинку; встановити невідчужуваний сервітут на право проходу через земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1 , площею 0,0236 га за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , для обслуговування (ремонту) стіни та вікон житлової квартири та інших конструктивних елементів будинку з боку прибудинкової території ОСОБА_3 ; встановити сервітут без зазначення строку із збереженням своєї дії у разі переходу до іншої особи права власності на майно, відносно якого встановлено сервітут.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала тим, що проживає та є власником квартири АДРЕСА_1 , також має у власності земельну ділянку, призначену для обслуговування вказаного житлового будинку. Зовнішня стіна та вікна квартири виходять на територію земельної ділянки ОСОБА_3 , яка є власником суміжної квартири № 4 в цьому ж будинку.

На земельній ділянці сусідки росте декоративний площ, який проростає на стіні квартири позивача, що зумовило пошкодження пінопласту. Власник сусідньої земельної ділянки на численні прохання позивача та на прохання співмешканців її квартири відмовляється зрізати декоративну рослину зі стіни будинку чи надати дозвіл на її зрізання. Окрім того, відповідачем було зламано із зовнішньої стіни квартири позивача частину труби для стоку дощової води.

Також відповідач періодично здійснювала засмічення прибудинкової території біля стіни квартири позивача будівельними та іншими відходами. Відповідач не дозволяє проходити через приватизовану земельну ділянку для здійснення ремонтних робіт зовнішньої стіни квартири та обслуговування вікон.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою та встановлення сервітуту відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено, що їй чиняться перешкоди у користуванні власною квартирою та земельною ділянкою, не доведено та необґрунтовано необхідність встановлення сервітуту, не надано доказів звернення до відповідачки із проханням про надання такого сервітуту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На дане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом впорядкування прибудинкової території біля стіни її квартири від сміття, зрізання декоративних рослин на стіні її будинку. Встановити невідчужуваний сервітут на право ОСОБА_1 проходу через земельну ділянку площею 0,0236 га по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 , для обслуговування (ремонту) стіни та вікон житлової квартири з боку прибудинкової території ОСОБА_5 Сервітут встановити без зазначення строку із збереженням своєї дії у разі переходу до іншої особи права власності на майно, відносно якого встановлений сервітут.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, а також ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання. Висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що відповідач не дозволяє проходити через приватизовану земельну ділянку для здійснення ремонтних робіт зовнішньої стіни квартири позивача та обслуговування вікон. З цієї підстави працівники поліції провели з відповідачем профілактичну бесіду та роз`яснили правила проживання сімей у багатоквартирному будинку. Відповідач категорично відмовляється від договірного вирішення питання сервітуту для проходу по її земельній ділянці.

Позивачу не вдається залити опалубку, оскільки впритул до стіни квартири стоять будівельні матеріали, зокрема, плити перекриття, арматура, пісок, дерев`яні палки і просто сміття, що призводить до виникнення плісняви в підвальному приміщенні, що розташоване під квартирою позивача.

Суд не взяв до уваги і не обґрунтував, чому не взяв до уваги докази, наявні у матеріалах справи стосовно того факту, що відповідач перешкоджає проходу позивача по земельній ділянці відповідача для необхідного обслуговування свого майна - стін та вікна квартири, яка перебуває у власності позивача.

Суд не забезпечив виконання рішення щодо витребування у відповідача доказів, а саме державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0236 га по АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_3 .

Метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання, умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, зазначивши, що рішення суду є законним та обґрунтованим, суд першої інстанції правильно встановив всі фактичні обставини справи та надав повну, належну та об`єктивну оцінку всім наявним доказам по даній справі з дотриманням норм процесуального та матеріального справа. Апелянт не довела факту порушення її прав та підстави для встановлення сервітуту. Всі твердження позивачки не відповідають дійсності і ґрунтуються тільки на вигаданих апелянтом припущеннях, підтверджуються неналежними та недопустимими доказами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, рішенням 19 сесії Івано-Франківської міської ради від 29 серпня 2007 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та передано у спільну сумісну власність земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 площею 0,0958 га по АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 12 листопада 2007 року, де співвласниками є усі жителі спільного будинку а.с. 9.

Згідно договору купівлі-продажу від 13 грудня 2014 року ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , від імені якого діяла ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_3 придбала земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0236 га по АДРЕСА_2 , кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 (а.с. 97).

Таким чином, у позивачки ОСОБА_1 знаходиться на праві власності земельна ділянка № 3 площею 0,0307 га, що підтверджено державним актом серія НОМЕР_4 , у користуванні відповідачки ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,0236 га, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у користуванні ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 перебуває земельна ділянка № 2 площею 0,0219 га. Земельна ділянка площею 0,0196 га перебуває у спільному користуванні співвласників квартир будинку по АДРЕСА_2 (а.с. 48).

Позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 20 січня 1998 року та співвласником разом з іншими жильцями земельної ділянки для будівництва та обслуговування цього житлового будинку.

(а.с.33, 34).

Відповідачка ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 30 грудня 2014 року та витягом про реєстрацію права власності та власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибної ділянки) площею 0,0236 га, що розташована на АДРЕСА_2 , кадастровий номер НОМЕР_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 грудня 2014 року та витягом про реєстрацію права власності (а.с.98-100).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та її представника, які вимоги скарги підтримали, відповідача та її представника, які вимоги скарги заперечили, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України.

Предметом позову, з яким позивач звернулася до суду, є ускладнення доступу до її зовнішньої стіни та вікна квартири, які виходять на прибудинкову територію відповідачки, та усунення перешкод у користуванні стіною будинку.

Колегія суддів вважає, що ускладнення доступу позивача до стіни та вікна її будинку є тимчасовим, спричиненим будівельними роботами відповідачки, що підтвердили в судовому засіданні сторони, та позивач не довела жодних негативних наслідків, спричинених проблемним доступом до стіни та вікна її будинку з огляду на наступне.

За наданими позивачкою листами щодо порушення її прав діями відповідача та відповідями виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою, відділу Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області підтверджено, що претензії до сусіднього землекласника ОСОБА_3 стосувалися не конкретних перешкод у користуванні будинком, а порушенням відповідачкою правил благоустрою та засмічення прибудинкової території (а. с. 12-18).

За результатами розгляду таких звернень встановлено, що в ході перевірки вчинення протиправних дій сусіда з квартири АДРЕСА_5 , такі факти знайшли підтвердження, однак у зв`язку із вчиненням адміністративного правопорушення із необережності з гр. ОСОБА_3 проведено профілактичну бесіду та роз`яснено правила спільного проживання сімей у багатоквартирному будинку та попереджено про неприпустимість вчинення протиправної поведінки. Працівниками відділу муніципальної інспекції виявлено накопичення будівельних відходів, які утворились внаслідок проведення ремонтних робіт в квартирі №4 та гр. ОСОБА_5 вручено припис з вимогою впорядкувати прибудинкову територію (а.с.12).

Відповідач не заперечила щодо наявності на прибудинковій території її будівельних матеріалів, які там знаходились у зв`язку з ремонтом та відсутністю іншого місця для їх зберігання, проте зазначила, що на даний час будівельне сміття відсутнє. А позивачем не доведено переконливими, належними та допустимими доказами, що на час ухвалення судом першої інстанції рішення чи на даний час існують конкретні перешкоди зі сторони відповідача у користуванні стіною будинку позивача.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Крім того, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлюється.

Колегією суддів встановлено, що п.53 витягу з рішення Івано-Франківської міської ради від 29 серпня 2007 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки та передачу у спільну сумісну власність земельну ділянку ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 площею 0,0958 га по АДРЕСА_2 , визнано за необхідне встановлення земельного сервітуту на використання земельних ділянок і зобов`язання власників земельних ділянок землекористувачів забезпечити цілодобовий доступ до існуючих на території ділянок, інженерних мереж для їх ремонту, обслуговування, дотримання правил використання земель в охоронній зоні мереж згідно вимог інженерних служб міста і не чинити перешкод при будівництві нових, врахувати право проходу та проїзду транспортних засобів, встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів та інші земельні сервітути, запропоновано землекористувачам та власникам земельних ділянок укласти договір земельного сервітуту, в разі відмови підготувати позовну заяву до суду щодо спонукання до укладення такого договору.

Застереження у даному рішенні про встановлення сервітуту стосується всіх співвласників будинку та у разі його необхідності та з метою дотримання добросусідства.

Проте, матеріалами справи не підтверджено та в судовому засіданні не здобуто доказів навіть загального погодження чи відмови в погодженні укладення договору земельного сервітуту між учасниками даного спору.

Ні позивач, ні члени її сім`ї з вимогою про встановлення сервітуту та його умов, хоча б у загальному порядку, як це передбачено ст. 99 ЗК України, до відповідача в силу вимог ч. 2 ст. 402 ЦК України не зверталась. Досягнення домовленості між землекористувачами про встановлення сервітуту та про його умови не є абсолютним, однак власник ділянки на яку накладається обтяження, повинен бути проінформованим про зміст, види, умови та порядок встановлення земельного сервітуту з метою обрання найменш обтяжливого способу та дотримання реалізації його прав як власника землі.

У даній справі встановлено, і цього не заперечує позивач ОСОБА_1 , що відповідач ОСОБА_3 до звернення з позовом до суду не була жодним чином проінформована про зміст та умови сервітуту. Протягом часу розгляду справи у суді першої інстанції позивач неодноразово доповнювала заявлені вимоги з питання умов сервітуту, та у кінцевому результаті конкретно не визначилась з його умовами та порядком навіть у загальному, як цього вимагають норми Земельного та Цивільного кодексів України. Позивач не визначилась щодо платності чи неоплатності користування сервітутом, у позовній заяві зазначила, що сервітут необхідний для залиття опалубки, хоча у засіданні апеляційного суду встановлено, що вона має намір залити обмостку вздовж стіни своєї кімнати, а не заливати опалубку. Їй також необхідно замінити водостічну трубу, яка виявилась не зламаною відповідачкою, а викраденою невстановленими особами. Позов ОСОБА_1 з вимогами встановлення сервітуту пред`явлений навіть не ОСОБА_3 , як власнику квартири та частини земельної ділянки з 2014 року, а до ОСОБА_5 , що додатково підтверджує ту обставину, що відповідач ОСОБА_3 з умовами сервітуту та порядком його встановлення ознайомлена не була.

Відповідач ОСОБА_3 у засіданні апеляційного суду пояснила, що завжди надавала можливість позивачу та членам її сім`ї у доступі до стіни будинку, позивач її утеплювала, однак вона жодного разу не зверталась до неї з проханням надати можливість проходу для виконання якихось інших будівельних робіт чи обслуговування стіни.

З`ясувавши зазначені фактичні обставини справи, з метою дотримання вимог ст. 103 ЗК України про зміст добросусідства та роз`яснення сторонам цієї норми, з метою добровільного вирішення спору та можливого досягнення домовленості, у справі оголошено перерву.

Після перерви, у наступному судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 пояснила, що домовленості чи добровільного вирішення умов користування земельною ділянкою для обслуговування стіни не відбулось у зв`язку із тим, що позивач до неї за умовами користування ділянкою не зверталась.

Цих обставин у даному судовому засіданні не заперечила позивач ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що відповідно до принципу пропорційності, завдань цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета даного спору, вимога позивача про встановлення сервітуту ОСОБА_1 є передчасною і за викладеним порядком, змістом і умовами втручання у право власності до задоволення не підлягає.

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Право власності не є абсолютним, може бути обмеженим, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У вказаній цивільній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що у випадку встановлення земельного сервітуту існуватиме невідповідність заходу втручання держави в право власності ОСОБА_3 , шляхом встановлення земельного сервітуту, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки відсутні докази наявності перешкод, які чиняться позивачу ОСОБА_1 у користуванні зовнішньою стіною квартири та прибудинковою територією відповідачкою ОСОБА_3 .

Також доказів того, що внаслідок невстановлення земельного сервітуту на користь позивача настали чи можуть настати негативні наслідки, немає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, дослідивши всі обставини в їх сукупності, надавши належну правову оцінку наданим доказам, правильно виходив із того, що позивач не довела порушення своїх прав, тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 12 серпня 2019 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта