Дата документу 07.05.2019 Справа № 337/3346/14-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 337/3346/14 Головуючий у 1 інстанції: Нещеретна Л.М.
№ 22-ц/807/1705/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 11.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 14.11913, за умовами якого. Банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 5500,00 доларів США на строк до 11.05.2010 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 11.05.2007 року № 14.11913 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 14.11913-1 згідно якого він є поручителем та зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність за виконання в повному обсязі взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань по кредитному договору.

Станом на 28.04.2014 рік згідно розрахунку за кредитним договором № 14.11913 від 11.05.2007 року існує заборгованість у розмірі 242894,59 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 56165,20 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 92520,36 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 6282,66 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 76143,19 гривень, штрафу (фіксована частина) у розмірі 249,92 гривень, штрафу (процентна складова) у розмірі 11533,12 гривень.

Посилаючись на зазначені обставини просило суд, стягнути з відповідачів суму заборгованості та судові витрати, які поніс позивач при зверненні до суду.

Заочним рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 14.11913 від 11.05.2007 року у сумі 242894 гривні 59 копійок.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 2428 гривень 95 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У відповідності до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі перебували у договірних відносинах з позивачем та мають заборгованість за кредитним договором.

Так, у судовому засіданні встановлено, що 11.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 14.11913, за умовами якого. Банк надав' ОСОБА_1 кредит у розмірі 5500,00 доларів США на строк до 11.05.2010 року, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит, а також сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 11.05.2007 року № 14.11913 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 14.11913-1 згідно якого він є поручителем та зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність за виконання в повному обсязі взятих на себе ОСОБА_1 зобов`язань по кредитному договору.

Станом на 28.04.2014 рік згідно розрахунку за кредитним договором № 14.11913 від 11.05.2007 року існує заборгованість у розмірі 242894,59 гривень, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 56165,20 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 92520,36 гривень, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 6282,66 гривень, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 76143,19 гривень, штрафу (фіксована частина) у розмірі 249,92 гривень, штрафу (процентна складова) у розмірі 11533,12 гривень.

Тому, суд першої інстанції вважав, що з відповідачів підлягає стягненню солідарно сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 242894,59 гривень.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилися наступні обставини. З матеріалів справи вбачається, що позивачем визначені до сплати грошові суми, які нараховувалися відповідачам до квітня 2014 року включно, а з позовом банк звернувся у травні 2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був забезпечений не лише порукою а й заставою транспортних засобів.

У зв`язку з невиконанням відповідачами своїх обов`язків за договором, заставлені автомобілі були вилучені та реалізовані за рішенням суду від 14.10.2009 року про звернення стягнення на предмет застави.

З зазначеного рішення вбачається, що станом на час звернення до суду банк змінив умови кредитного договору та вимагав звернути стягнення на заставлене майно в рахунок погашення всієї заборгованості за кредитним договором, отже змінив строк виконання зобов`язання шляхом його дострокового припинення.

Крім того, навіть за графіком погашення кредиту, відсотків та винагороди остаточно кредит мав бути погашений в будь-якому разі до 11 травня 2010 року.

Позивач звернуся до суду лише 19 травня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття "позовна" має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії "право на позов у матеріальному сенсі" (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Тож змінивши строк виконання основного зобов`язання, позивач у даній справі набув право на звернення до суду з позовом про стягнення всієї заборгованості ще в 2009 рроці.

Натомість матеріали справи не містять навіть жодних відомостей про долю вилучених у відповідачів автомобілів та їх реалізацію, не містяться відомостей про включення суми, отриманої від реалізації автомобілів в рахунок погашення боргу відповідачів.

Крім того, позивач нарахував до сплати з відповідачів проценти та інші виплати, які на думку позивача мали бути здійснені до часу зверення з позовом, незважаючи на припинення договірних відносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Якщо судом визнано позовні вимоги обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу. (Правова позиція Верховного Суду України від 23 серпня 2017 року по справі №3-566гс17).

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Боржник (а відтак і поручитель) узяла на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до закінчення певного строку, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, сторони встановили не лише строк дії договору, а й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Отже, саме з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до ст. 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов`язань за кредитом.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання пред`явити вимоги до поручителя. (Правова позиція Верховного Суду України від 14 червня 2017 року по справі №6-1009цс17 та від 29 березня 2017 року по справі №6-3087цс16).

У разі пред`явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

У даній справі суд першої інстанції не врахував, що кредитним договором передбачено виконання грошових зобов`язань шляхом здійснення щомісячних платежів (згідно з графіком), а за договором поруки відповідальність поручителя настає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена кредитним договором.

Крім того, за матеріалами справи позивач, звернувши стягнення на заставлене майно, достроково припинив договірні відносини, тож позов до поручителя також мав бути заявлений в межах 6 місяців з дня, коли банк повідомив про дострокове припинення договору, тобто коли кредитор реалізував своє право, передбачене статтею 1050 ЦК України, і змінив строк виконання основного зобов`язання.

Посилання позивача у запереченні на апеляційну скаргу на те, що позовна давність була збільшена умовами договору до 5 років, не може бути підставою для задоволення позову, з огляду на те, що з часу повідомлення відповідачів про звернення стягнення на предмет застави та на необхідність погашення боргу у повному обсязі до звернення до суду минуло понад 5 років, тим більше позивач безпідставно нарахував до сплати проценти та інші виплати після закінчення строку дії договору та пропустив в будь-якому разі строк звернення з вимогами до поручителя.

За таких сукупних обставин судова колегія вважає переконливими посилання апелянтів на те, що позивачем пропущені строки позовної давності для пред`явлення вимог, а суми до сплати нараховані в порушення закону після припинення договірних відносин.

Тож оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 25 червня 2014 року по цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 травня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков