Постанова

Іменем України

18 листопада 2019 року

місто Київ

справа № 201/14866/16-ц

провадження № 61-26246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 25 жовтня 2016 року звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) про визнання недійсною односторонньої зміни відсоткової ставки відповідачем з 1 % на місяць (12 % річних) до 20, 16 % річних з 06 грудня 2011 року за кредитним договором № МКМОGL00000249 від 03 вересня 2007 року, укладеним між сторонами; зобов`язання банку здійснити перерахунок платежів за цим кредитним договором з 06 грудня 2011 року з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць (12 % річних); розірвати зазначений кредитний договір, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі.

Позивач обґрунтовувала заявлені вимоги тим, що 03 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПРИВАТБАНК»

(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № МКМОGL00000249, за умовами якого позивач отримала від банку грошові кошти у розмірі 35 000, 00 дол. США зі сплатою 1 % в місяць та кінцевим строком повернення кредиту не пізніше 02 вересня 2037 року. Розмір щомісячного платежу для погашення заборгованості за кредитним договором, який складається із заборгованості за кредитом, відсотками та винагороди, становить 378, 51 дол. США.

ОСОБА_1 належним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, проте влітку 2016 року їй стало відомо, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № МКМОGL00000249. До позовної заяви додано розрахунок заборгованості, згідно з яким банк в односторонньому порядку з 06 грудня 2011 року змінив відсоткову ставку з 12 % річних на 20, 16 % річних, у зв`язку з чим збільшився розмір щомісячного платежу за кредитом, що призвело до нарахувань пені/штрафів за кредитним договором.

У зв`язку із зазначеним, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав.

Стислий виклад заперечень відповідача

Відзив на позов не надходив.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити перерахунок платежів за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № МКМОGL00000249, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з 06 грудня 2011 року з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць (12 % річних). В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору про право банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Суд першої інстанції врахував, що не надані докази надіслання банком та отримання ОСОБА_1 повідомлення про зміну розміру відсоткової ставки за кредитом. У зв`язку з наведеним, суд вважав, що наявні правові підстави для зобов`язання ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснити перерахунок платежів за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № МКМОGL00000249 з 06 грудня 2011 року з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць (12 % річних).

Вирішуючи позовні вимоги в частині розірвання кредитного договору від 03 вересня 2007 року № МКМОGL00000249, суд першої інстанції вважав за необхідне відмовити у їх задоволенні, оскільки між сторонами не існують невиконані зобов`язання.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року залишено без змін.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржувалося лише в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання здійснити перерахунок платежів, апеляційний суд здійснював перевірку його законності та обґрунтованості у цих межах.

Апеляційний суд зробив висновок, що, вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції повно з`ясував права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Щодо наявності правових підстав для закриття провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 205 ЦПК України

(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), то апеляційний суд зазначив, що рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсною зміни відсоткової ставки, зобов`язання вчинити певні дії та розірвання договору відмовлено у зв`язку з передчасністю, по суті позовні вимоги апеляційним судом у справі № 201/2090/16-ц не розглядались.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2017 року із застосуванням засобів поштового зв`язку, ПАТ КБ«ПРИВАТБАНК» просило скасувати ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заявник зазначає, що апеляційний суд не врахував, що провадження у цій справі підлягає закриттю у зв`язку з наявністю іншого рішення суду, яке набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Також банк вважає, що вимога про здійснення перерахунку не забезпечує належного захисту права особи, оскільки є похідною, а не самостійною вимогою.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення в цілому відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 03 вересня 2007 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № МКМОGL00000249, за умовами якого позивач отримала від банку грошові кошти в розмірі 35 000, 00 дол. США на купівлю квартири та 5 250, 00 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 02 вересня 2037 року.

06 грудня 2011 року банк в односторонньому порядку збільшив відсоткову ставку з 12 % річних до 20, 16 % на рік, що підтверджено розрахунком заборгованості.

Згідно з підпунктом 2.3.1 кредитного договору від 03 вересня 2007 року № МКМОGL00000249 банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки, при цьому надіславши позичальникові письмове повідомлення про таку зміну протягом 7 календарних днів з дати набрання чинності умови про змінену процентної ставки.

Усупереч наведеним умовам кредитного договору, банк не надсилав ОСОБА_1 відповідного повідомлення про зміну відсоткової ставки. Така обставина банком не спростована.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 жовтня 2016 року у справі № 201/2090/16-ц задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 Скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсною односторонньої зміни процентної ставки та зобов`язання вчинити певні дії, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

В оцінці доводів касаційної скарги щодо порушення судом апеляційної інстанції правил пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Аналіз пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року дає підстави для висновку, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю є тотожними за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовується звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна ґрунтуватися на підставі позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Верховний Суд врахував, що, звернувшись до суду з позовом у справі № 201/2090/16-ц, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати банк здійснити перерахунок сплачених нею відсотків за користування кредитом за ставкою 12 % річних з 01 січня 2012 року, зарахувати сплачені у розмірі 24 % річних грошові кошти в рахунок погашення кредиту, зобов`язати надати ОСОБА_1 документи із підтвердженням перерахунку сплачених відсотків за користування кредитом з 01 січня 2012 року за ставкою 12 % річних та підтвердження зарахування сплачених у розмірі 24 % річних грошових коштів в рахунок погашення кредиту.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною односторонню зміну відсоткової ставки банком з 1 % на місяць (12 % річних) до 20, 16 % річних з 06 грудня 2011 року за кредитним договором № МКМОGL00000249 від 03 вересня 2007 року, укладеним між сторонами; зобов`язати банк здійснити перерахунок платежів за цим кредитним договором з 06 грудня 2011 року з урахуванням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць (12 % річних); розірвати зазначений кредитний договір.

Таким чином, встановивши, що позивачем у справі, що переглядається, та у справі № 201/2090/16-ц пред`явлені різні позовні вимоги, які не є тотожними у справі, що переглядається, та у цивільній справі № 201/2090/16-ц, а тому відсутні правові підстави для закриття провадження у справі з підстав, визначених у пункті 2 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року.

Неврахування наведеного апеляційним судом не призвело до неправильного вирішення спору по суті, а тому такі формальні порушення щодо підстав відмови у закритті провадження у справі не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У частині доводів касаційної скарги щодо обрання позивачем способу захисту, який не передбачений ані законом, ані договором, то Верховний Суд врахував таке.

В оцінці правової природи рішення про збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитом Верховний Суд виходить з того, що таке рішення є правочином, оскільки є дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 202 ЦК України). Така дія передбачена в укладеному кредитному договорі як підстава зміни його умов банком в односторонньому порядку.

Як встановлено судом першої інстанції та не переглядається судом касаційної інстанції, збільшення відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемним, а тому зроблено висновок про зобов`язання банку здійснити перерахунок платежів за кредитним договором від 03 вересня 2007 року № МКМОGL00000249 з 06 грудня 2011 року із застосуванням відсоткової ставки за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць (12 % річних).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» рішення суду першої інстанції в частині встановлення нікчемності цього правочину в апеляційному та касаційному порядку не оскаржувало, а отже, банк погодився з такими висновками суду першої інстанції. Підстави для перегляду рішення суду першої інстанції відсутні, заявник його не оскаржував.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Верховний Суд у визначенні справедливого рішення у справі керується передбаченими ЦК України способами захисту, які застосовуються судом. Захист порушених прав має відповідати обраному способу буквально і текстуально. Відповідно, правомірним є застосування судом вимоги про визнання правочину недійсним. Недійсність правочину є формою протиправності, оскільки з точки зору доктрини права, за своєю природою, є протиправною дією.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Враховуючи, що суд першої інстанції встановив нікчемність правочину, в результаті вчинення якого відбулося збільшення відсоткової ставки банком у односторонньому порядку, застосування наслідків недійсності такої зміни шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок суми заборгованості за кредитним договором є ефективним способом захисту порушених прав позивача.

Таким чином, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на правильність вирішення спору не впливають. Інших доводів у касаційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не наведено, а тому з інших підстав ухвала апеляційного суду на предмет законності та обґрунтованості не перевірялася.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на вирішення спору та відповідний правовий результат не впливають.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

А. С. Олійник

В. В. Яремко