ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року

м. Черкаси

справа № 710/1066/19 провадження № 22-ц/821/716/19 категорія на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.,

суддів: Василенко Л.І., Нерушак Л.В.

секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

позивач: Національна академія внутрішніх справ

представник позивача: Говорова Ірина Вадимівна

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ на ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утримання у вищому навчальному закладі.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року представник Національної академії внутрішніх справ Говорова І.В. звернулася в суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утримання у вищому навчальному закладі.

Позов мотивовано тим, що наказом т.в.о. ректора Національної академії внутрішніх справ від 10.08.2012 року № 483 ОСОБА_2 з 01 вересня 2012 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Національної академії внутрішніх справ (далі - НАВС).

10 вересня 2012 року між НАВС, комплектуючим підрозділом - УМВС України в Черкаській області та ОСОБА_2 укладено Договір № 12-349 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України.

Відповідно до умов Договору відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі.

15 квітня 2019 року на адресу НАВС супровідним листом ГУНП в Черкаській області Управління кадрового забезпечення від 11.04.2019 року № 988/12/12/02-2019 надійшла інформація, що наказом ГУНП в Черкаській області від 28.02.2019 № 58 о/с відповідача ОСОБА_2 звільнено зі служби в національній поліції на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов Договору відповідач з власної ініціативи звільнився зі служби в Національній поліції до спливу встановленого Договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання.

В зв`язку з вищевикладеним просить суд стягнути із ОСОБА_2 на користь Національної академії внутрішніх справ вартість витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, у сумі 41364,54 грн. та судові витрати.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_2 є особою, яка відповідно до зазначених норм КАС України вважається особою, звільненою з публічної служби.

Оскільки спори щодо проходження публічної служби від моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за не виконання договору підготовки Фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Національна академія внутрішніх справ звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року і направити справу для продовження розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції виніс ухвалу про відмову у відкритті провадження у даній справі посилково, вважаючи, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зазначено, що предметом позову НАВС до ОСОБА_2 є відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, у зв`язку з невиконанням умов договору № 12-349 від 10.09.2012 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України (НАВС).

Договір було укладено відповідно до вимог ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про вищу освіту» та наказу МВС України від 14.05.2007 року «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» діючих на момент виникнення правовідносин.

Укладення цивільно-правового договору, стало підставою для виникнення взаємних прав та обов`язків між сторонами договору щодо здобуття ОСОБА_2 вищої освіти та його працевлаштування, а тому, відносини сторін вищезазначеного спору є договірними, носять цивільно-правовий характер, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності сторін та регулюється Цивільним кодексом України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Частиною першою статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пунктах 1,2 частини першої статті 4 КАС України вказано, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої зазначеної статті).

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони», за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України «Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень»;

13) спорах щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Частиною п`ятою статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведених норм ЦПК України та КАС України дає підстави для висновку, що в порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої виключно суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Крім того, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).

Звертаючись до суду, позивач виклав обставини, якими обґрунтовує свої вимоги, додав до позовної заяви докази на підтвердження своїх вимог.

Із змісту позовних вимог вбачається, що позов Національної академії внутрішніх справ стосується відшкодування завданої ОСОБА_2 майнової шкоди у вигляді вартості навчання за рахунок державного бюджету, не є адміністративним, оскільки Академія не має встановлених нормами КАС України ознак суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах.

Отже, вимоги позивача пов`язані із захистом суб`єктивного майнового права та мають характер приватноправових відносин, які виникли між сторонами у справі як рівноправними учасниками у зобов`язанні.

Крім того, цей спір не може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) факт дотримання/порушення сторонами умов договору, а також застосовувати передбачені цим договором або законом наслідки в разі встановлення, зокрема й обставин порушення зобов`язання, якщо ці питання не пов`язані із дослідженням та встановленням правомірності дій, рішень чи бездіяльності органу владних повноважень чи службовця або посадовця як сторони спору.

Суд першої інстанції зазначених обставин та положення норм ЦПК України не врахував, а на стадії відкриття провадження дійшов передчасного висновку щодо суті спірних правовідносин між сторонами, а відтак помилково відмовив у відкритті провадження у справі.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на судовий захист, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних справ та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що відмова суду у відкритті провадження у зв`язку з тим, що справа не підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, є передчасною і необґрунтованою.

Враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо правовідносин, які виникли між сторонами, дійшов неправильного висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження, визначених п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, а відтак ухвала підлягає скасуванню, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З огляду на вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, а матеріали справи підлягають поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Національної академії внутрішніх справ задовольнити.

Ухвалу Шполянського районного суду Черкаської області від 02 жовтня 2019 року у справі за позовом Національної академії внутрішніх справ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних з його утримання у вищому навчальному закладі скасувати, матеріали цивільної справи направити до Шполянського районного суду Черкаської області для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст виготовлено 26 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді