Провадження № 2/201/51/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

27 грудня 2018 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач посилався на те, що 14 серпня 2016 року за участю автомобіля ДЕУ, д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 і автомобіля марки «Ленд Ровер», д/н НОМЕР_2 відбулась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої зазначені автотранспортні засоби були пошкоджені. Винуватцем цієї ДТП у судовому порядку був визнаний ОСОБА_2 , що підтверджується Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.16 р. у справі №201/13777/16-п. Розмір матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля «ДЕУ», д/н НОМЕР_1 - позивачу, визначений звітом про незалежну оцінку вартості матеріального збитку автомобіля DAEWOO LANOS, держ. № НОМЕР_1 складає - 67 350,00 грн.. Також позивач посилався на те, що ним були понесені витрати на перевезення автомобіля евакуатором - 4500,00 грн. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача матеріальну шкоду - 67 350,00 грн., 4500,00 грн. - витрати на перевезення автомобіля евакуатором, 500,00 грн. - за складання Звітом про незалежну оцінку вартості матеріального збитку та судові витрати по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 18 червня 2018 року у даній справі призначено судову автотоварознавчу експертизу.

У зв`язку з несплатою попереднього розрахунку вартості висновку судового експерта автотоварознавця №1612-19, матеріали даної цивільної справи були повернуті до суду без виконання судової автотоварознавчої експертизи.

Позивачем до суду надана заява про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав з підстав зазначених у позові.

В свою чергу представник відповідача також надав заяву в якій просив розглядати справу без його участі, проти позовних вимог заперечував. Також представник відповідача надав до суду Клопотання про розстрочення виконання судового рішення від 14.11.19 р., в якому просив розстрочити виконання судового рішення на 12 місяців, у зв`язку з скрутним фінансовим становищем відповідача, за умови задоволення позовних вимог. На підтвердження скрутного фінансового становища надав Довідку вих. №1227 від 14.11.19 р. відповідно до якої відповідач з 03.01.13 р. і по теперішній час працює фахівцем технічної підтримки в ТОВ «ПФСОФТ». З вказаної довідки вбачається, що відповідач щомісячно отримує заробітну плату, яка дорівнює мінімальній заробітній платі встановленій на законодавчому рівні на відповідну дату.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні судом встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 , 14 серпня 2016 року о 18 годині 00 хвилин, керуючи транспортним засобом «Ленд Ровер», д/н НОМЕР_2 , рухався на 24 км. + 600 м. а/д М-04 Знам`янка-Луганськ-Ізварине в Новомосковському районі Дніпропетровської області, де не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем ДЕУ, д/н НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_1 що слідував попереду. Своїми діями ОСОБА_2 , порушив п. 13.1 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам.

Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.16 р. у справі №201/13777/16-п ОСОБА_2 , був визнаний винним у скоєнні зазначеної ДТП.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 УПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За викладених обставин зазначена постанова Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська має преюдиційне значення для розгляду цієї справи.

Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , власником автомобіля марки «DAEWOO LANOS», д/н НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 (а.с. 41).

Звітом про незалежну оцінку вартості матеріального збитку автомобіля DAEWOO LANOS, держ. № НОМЕР_1 від 29.09.16 р. складеного Суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_3 , встановлено, що розмір відновлювального ремонту автомобіля позивача складає 67 350,00 грн.

Крім того, внаслідок спричиненої шкоди автомобілю, позивач поніс витрати на перевезення автомобіля евакуатором - 4500,00 грн., що підтверджується матеріалами справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Положеннями п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Пунктами 5, 6 указаної постанови Пленуму визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

Крім того, 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в якій містяться висновки, щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Великою Палатою Верховного Суду було надано такі роз`яснення: у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (п. 56, 57, 69, 72, 73 постанови ВП ВС).

Беручи до уваги той факт, що у відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди був відсутній діючий поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, стягнення заявлених сум збитків з відповідача є правомірним.

Оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача, та його цивільно-правова відповідальність перед третіми особами не була застрахована у період вчинення дорожньо - транспортної пригоди, суд приходить до висновку про необхідність стягнення в повному обсязі з відповідача на користь позивача суми відновлювального ремонту визначеної Звітом про незалежну оцінку вартості матеріального збитку автомобіля, а саме 67 350,00 грн.

Крім того, стягненню також підлягають витрати пов`язані з залученням евакуатора, які поніс позивач у зв`язку з перевезенням пошкодженого відповідачем автомобіля у сумі 4500,00 грн.

Судові витрати, а саме судовий збір розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України та стягнути з відповідача.

У відповідності з частиною 1 статті 267 ЦПК суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

За правилами, встановленими частинами 1, 3 5 статті 435 ЦПК, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сімї, її матеріальний стан . Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Судом встановлено, що відповідач у справі звернувся до суду з відповідним клопотанням про розстрочення йому виконання судового рішення, і його майновий стан не дозволяє йому виконати рішення негайно. Крім того, вирішуючи це питання, суд передусім бере до уваги позицію позивача, який не заперечував проти розстрочення для відповідача виконання рішення.

Відтак суд вважає за можливе розстрочити відповідачеві виконання цього рішення на один рік, стягуючи з нього по 6089,45 грн. щомісяця.

Керуючись ст. 1187, 1188, 1192 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ; с. Олександрівка, Барвінківський район, Харківська область) матеріальну шкоду в розмірі 72 350,00 грн. (сімдесят дві тисчі триста п`ятдесят гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ; АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 ; с. Олександрівка, Барвінківський район, Харківська область) в рахунок повернення витрат зі сплати судового збору 723,50 грн. (сімсот двадцять три грн., п`ятдесят копійок).

Розстрочити ОСОБА_2 виконання рішення суду про стягнення заборгованості в розмірі 73 073,50 грн. (сімдесят три тисячі сімдесят три гривні 50 коп.) строком на дванадцять місяців шляхом сплати рівними платежами по 6089,45 грн. (шість тисяч вісімдесят дев`ять гривень) щомісяця.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев