Житомирський апеляційний суд
Справа №295/6561/19 Головуючий у 1-й інст. Семенцова Л. М.
Категорія 54 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря

судового засідання Ковальської Я.В.

за участі представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач»

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 липня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Семенцової Л.М.

у цивільній справі №295/6561/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання видати наказ про звільнення з роботи, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку, -

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила зобов`язати відповідача видати наказ про її звільнення з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 01.02.2019 року, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 01.10.2002 року вона обіймала посаду завідуючої складом у ТОВ «Металспецпостач». 25.01.2019 року вона подала письмову заяву на ім`я директора товариства з проханням звільнити її за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України до 01.02.2019 року, враховуючи поважну причину - неможливість продовжувати роботу у зв`язку зі станом здоров`я, що підтверджено відповідними медичними висновками, копії яких долучила до заяви. Наказ про звільнення з роботи просила направити поштою на її адресу. 07.02.2019 року вона отримала лист за підписом директора від 05.02.2018 року, в якому він підтвердив факт отримання її заяви про звільнення за власним бажанням та просив надіслати протягом 5 днів з моменту отримання листа підтверджуючі документи поважності відсутності на робочому місці та погрожував звільнити її за прогул. 09.02.2019 року вона направила заяву на адресу ТОВ «Металспецпостач», в якій повідомила, що підтверджуючі документи поважності відсутності на робочому місці з 28.01.2019 року будуть обов`язково надіслані на адресу відповідача відразу після завершення нею лікування, та повторно просила наказ про звільнення з роботи від 01.02.2019 року направити на її адресу. У подальшому і на третю її заяву від 12.04.2019 року відповідач не відреагував. На роботу після написання заяви про звільнення від 25.01.2019 року вона не виходила, так як тривалий час перебувала на лікуванні, що підтверджує листками непрацездатності, які були долучені до заяви від 12.04.2019 року. До теперішнього часу вона не отримала від директора ТОВ «Металспецпостач» відповідей на заяви від 09.02.2019 року та від 12.04.2019 року, а також наказу про її звільнення за власним бажанням з роботи на підставі ст.38 КЗпП України. Вважала, що бездіяльністю відповідача були порушені її права щодо вільного вибору праці та просила позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04 липня 2019 року позов задоволено частково. Трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «Металспецпостач» визнано припиненими з 01 лютого 2019 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади завідуючої складом ТОВ «Металспецпостач» за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

Зобов`язано ТОВ «Металспецпостач» видати наказ про звільнення з роботи ОСОБА_1 на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 01 лютого 2019 року та провести розрахунок при звільненні. Стягнуто з ТОВ «Металспецпостач» на користь ОСОБА_1 1536,80 грн. судового збору. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» просить зазначене рішення суду в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в позові. На думку апелянта, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вважає, що суд першої інстанції невірно дійшов висновку про звільнення позивача з 01.02.2019 року, тобто на третій день попередження про звільнення, за ч.1 ст.38 КЗпП України. Разом з тим, період попередження за два тижні сплив лише 12.02.2019 року.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що наказом №09-к від 01.10.2002 року позивач призначена на посаду завідуючої складом у ТОВ «Металспецпостач» (а.с.17).

25.01.2019 року позивачем подана письмова зава про звільнення з роботи за власним бажанням до 01.02.2019 року у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу за станом здоров`я. До заяви позивач надала відповідні медичні висновки та довідки, направивши їх поштою (а.с.5,6).

На її звернення відповідачем було направлено відповідь від 05.02.2019 року, в якій повідомлено про необхідність надати підтверджуючі документи поважності відсутності на роботі у період з 24.01.2019 року по 05.02.2019 року, а також у разі ненадання таких документів попереджено про можливість її звільнення за прогул (а.с.7).

09.02.2019 року та 12.04.2019 року позивач повторно направляла відповідачу листи з викладеним у них проханням видати наказ про її звільнення з роботи з 01.02.2019 року, повідомивши при цьому, що після завершення лікування нею будуть надані документи на підтвердження наявності поважних причин відсутності на робочому місці з 28.01.2019 року. Проте ці заяви були залишені без належного реагування відповідача.

Як вбачається з копій трьох листків непрацездатності, з 28.01.2019 року по 29.03.2019 року включно позивач перебувала на лікуванні стаціонарному та амбулаторному (а.с.18,19).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про необхідність відновлення порушених прав позивачки.

При цьому судом враховано, що за змістом ст.22 КЗпП України та відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Частиною 1 ст.38 КЗпП України визначено, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки.

Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.

Враховуючи викладене, суд правильно вважав, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч.1 ст.38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення з посади завідуючої складом є порушенням її права щодо вільного вибору праці.

При цьому доведеним є факт існування поважних причин для розірвання трудового договору у строк, про який просила працівник, а саме, з 01.02.2019 року, зважаючи на захворювання, яке зумовило її тимчасову непрацездатність у період з 28.01.2019 року по 29.03.2019 року, що підтверджено копіями лікарняних листків та долучених до заяви про звільнення доказів.

Таким чином, задовольняючи позов ОСОБА_1 суд правильно виходив з того, що заява останньої про звільнення з роботи була неправомірно проігнорована відповідачем. У зв`язку з цим позивачка вимушена була подавати повторні заяви відповідачу 09.02.2019 року та 12.04.2019 року з проханням видати наказ про звільнення її з роботи з 01.02.2019 року. Разом з тим, за станом здоров`я вона не могла продовжувати роботу. А тому суд обгрунтовано задоволив вимоги про визнання припиненими трудових відносин з 01.02.2019 року (у строк, про який просила працівник) та вимоги щодо зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення її з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України з 01.02.2019 року.

Стаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку.

Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З огляду на те, що відповідачем не проведений з позивачем розрахунок, як того вимагає ст.47 КЗпП України, то суд обгрунтовано поклав на відповідача обов`язок вчинити ці дії.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення апеляційний суд не вбачає, оскільки воно постановлено судом із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Металспецпостач» залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 04 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий: Судді:

Повний текст постанови складений 28.11.2019 року.