Ухвала

05 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 344/19959/18

провадження № 61-14015ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петрова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2019 рокуу справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фонду державного майна України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що наказом в.о. керівника апарату ФДМ України №851к від 20 листопада 2017 року його було звільнено з посади начальника відділу контролю за процесами розпорядження державним майном управління внутрівідомчого контролю Департаменту внутрішнього аудиту та контролю у зв`язку з незгодою на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов.

Зазначеним наказом була передбачена виплата вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати, грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки.

21 листопада 2017 року йому було частково виплачені кошти, однак розрахунку за 5 календарних днів основної відпустки не проведено. 18 грудня 2017 року з ним було проведено остаточний розрахунок.

Відповідач в порушення норм статей 116, 117 КЗпП України повного розрахунку в день звільнення з ним не провів, а тому ФДМ України зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за період з 21 листопада 2017 року по 18 грудня 2017 року в розмірі 8 735,40 грн, а також середній заробіток за період з 19 грудня 2017 року по день звернення з позовом до суду - 04 грудня 2018 року в розмірі 104 824,80 грн

У зв`язку з наведеним просив, стягнути з Фонду державного майна України на його користь 113 560,20 грн невиплаченої заробітної плати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року позов задоволено частково.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції від 05 березня 2019 року залишено без змін.

У липні 2019 року до Верховного Суду звернувся ОСОБА_1 із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2019 року та змінити рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» з 01 січня 2019 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу у розмірі 1 921,00 грн.

Предметом позову у справі № 344/19959/18 є стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 113 560,20 грн.

Таким чином ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 192 100,00 грн (1 921,00 грн х 100).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Малозначна справа є такою в силу вимог закону, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у даній справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2019 року прийнято у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 березня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 10 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Петров