ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5532/18Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/70/19 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін - позивача ОСОБА_1, його представника - адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника адвоката ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/5532/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Позняком В.М., повний текст якого складений 23 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов'язання повернути самовільно захоплену сходову клітку та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом, -

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3, в якому просив зобов'язати відповідача повернути самовільно захоплену нею сходову клітинку на горище будинку, яка належить їм на праві спільної сумісної власності та зобов'язати відповідача в подальшому не чинити перешкод в користуванні житлом.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що відповідач зайняла сходову клітку на другому поверсі, де в неї знаходиться квартира, з якої є вихід на горище. У зв'язку із зайняттям сходової клітки позивач, який мешкає на першому поверсі, та є співвласником квартири, яка куплена його дружиною за час шлюбу, позбавлений можливості користуватися горищем.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_2) до ОСОБА_3 (зареєстрована АДРЕСА_3, фактично проживає АДРЕСА_4 ІПН НОМЕР_1) про зобов'язання повернути самовільно захоплену сходову клітку та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року по справі №607/5532/18 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те, що воно прийняте без повного, всебічного та об'єктивного дослідження обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що з метою підтвердження факту самовільного зайняття приміщення спільного користування, його переобладнання і використання як особистого житлового приміщення ОСОБА_3, позивач направляв запити до відділу державного архітектурно-будівельного контролю Тернопільської міської ради, однак, останній не надав жодної відповіді, оскільки під час неодноразових виїздів на місцезнаходження об'єкта з відповідачем не вдалося зустрітися та потрапити в приміщення загального користування. ОСОБА_3 ключів від вхідних дверей оспорюваного приміщення нікому не дала і використовує як власне житло. Тому, необхідно провести судово-будівельну експертизу.

Від представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на те, що позовна заява і апеляційна скарга подана особою, яка не має в даному випадку процесуальної дієздатності, оскільки не надано доказів, які б підтверджували процесуальну дієздатність ОСОБА_1, адже, квартира належить ОСОБА_5, і тому вона повинна була б звертатися із даним позовом, а також те, що позивач не надав суду доказу того, що мешкає за адресою: АДРЕСА_5. Суд першої інстанції, вірно прийшов до переконання, що надані позивачем докази, не є достатніми для висновку суду про те, що відповідач здійснила перепланування своєї квартири таким чином, що встановила двері та замок до приміщення загального користування - сходової клітки та площадки на другому поверсі будинку, у зв'язку із чим закрила вхід на горище. Основним аргументом подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що він не мав можливості провести судово-будівельну експертизу у зв'язку із відсутності коштів, однак, у жодному із засідань позивач навіть не заявляв клопотань про бажання провести дану експертизу. Більше того, позивач зловживає своїми процесуальними правами, оскільки аналогічний спір між сторонами уже розглядався судом і є рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 листопада 2010 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що надані докази не є достатніми для висновку суду про те, що відповідач ОСОБА_3 здійснила перепланування своєї квартири таким чином, що встановила двері та замок до приміщення загального користування - сходової клітки та площадки на другому поверсі будинку, у зв'язку із чим закрила вхід на горище.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, оскільки він відповідає встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до частини другої статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень у будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Зазначене право передбачене також ч.2 ст.382 ЦК України, відповідно до якої власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Рішеннями Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/2004 та від 09 листопада 2011 року №14-рп/2011 у справі №1-22/2011 визначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) відповідно до п.2 ст.10 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру.

Тобто, право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями, в тому числі і сходовими клітками, мають усі співвласники житлового будинку.

Згідно з ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою усіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що відповідно до реєстраційного посвідчення ОСОБА_5 на праві особистої власності належить квартира АДРЕСА_2.

В даній квартирі також зареєстрований і проживає її чоловік - позивач ОСОБА_1

Власником квартири АДРЕСА_6 є ОСОБА_6, чоловік відповідача по справі - ОСОБА_3

Суду не подано жодного доказу, який би підтверджував те, що ОСОБА_3 здійснила перепланування квартири, в якій вона проживає, за рахунок коридору загального користування. Крім цього, судом не здобуто доказів установлення дверей, наявність яких перешкоджає вільному доступу позивача до горища.

Тому, колегія суддів вважає, що суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в позові за недоведеністю, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст.ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 14 січня 2019 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи