ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 619/82/19

Провадження № 22-ц/818/4170/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Бровченка І.О.,

суддів: Бурлака І. В., Колтунової А. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року в складі судді Нечипоренко І.М.,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування №363 будинку АДРЕСА_2 , укладений 03 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позовна заява мотивована тим, що у грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики у розмірі 20375 доларів США та моральної шкоди у розмірі 10000,00грн. Крім того, разом із позовною заявою до канцелярії Дергачівського районного суду Харківської області було подано заяву про забезпечення вищезгаданого позову, з проханням накласти арешт на будинок, який належить ОСОБА_2

16 грудня 2015 року Дергачівським районним судом Харківської області відкрито провадження у справі та присвоєно номер 619/5264/15.

Розуміючи факт того, що позивач має намір накласти арешт на майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності та за для того, щоб було достатньо часу для відчуження та переоформлення житлового будинку, ОСОБА_4 почав порушувати основоположні засади цивільного судочинства, зловживати своїми процесуальними правами, систематично відкладаючи розгляд справи з безпідставних причин, заявляти клопотання про відвід судді, оскаржувати усі без винятку ухвали суду, при цьому не сплачуючи судовий збір, неодноразово заявляв клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи, проте, не надавав експериментальні зразки свого почерку та оплату за проведення вказаних вище експертиз так само не здійснював, чим затягував судовий процес та грубим чином порушував принцип розумності строків розгляду справи.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08 червня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2016 року, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення вказаного позову та накладено арешт на вищезазначений будинок.

21 травня 2018 року рішенням Дергачівського районного суду Харківської області позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 326875,00грн.

На виконання ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 08 червня 2016 року про накладення арешту на будинок, що розташований за вищевказаною адресою, були проведені неодноразові спроби накласти арешт на зазначене майно, проте реєстратори відмовляють у внесенні відомостей про державну реєстрацію обтяжень, мотивуючи тим, що зазначене майно перебуває у власності іншої особи. Дії з безоплатного відчуження майна ОСОБА_2 вчинив на користь своєї доньки у короткий проміжок часу після того, як йому стало відомо про наявність у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Тобто відповідач передбачив негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Укладений договір дарування є фіктивним правочином, оскільки укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, а саме переходом права власності на житловий будинок від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , а вчинений з метою ухилення від забезпечення позову у справі №619/5264/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Так, 04.02.2016, після відкриття провадження у вищезазначеній справі судом було направлено запит до КП «Бюро технічної інвентаризації Дергачівської районної ради» щодо надання інформації про особу, якій належить спірний будинок, на що була надана відповідь, що будинок належить ОСОБА_2 .

У відповіді на адвокатський запит надано інформацію, що ОСОБА_2 з 07.03.1997 зареєстрований у спірному будинку, натомість ОСОБА_3 з 23.02.2012 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Тобто після укладення договору дарування та його державної реєстрації, будинок продовжує перебувати у володінні та користуванні відповідача, проте формально відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення.

18 лютого 2019 року ОСОБА_3 подала відзив, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги є безпідставним й нічим не доведеними. Жоден з доказів, наданих позивачем не доводить існування рішення про стягнення боргу, наявність у відповідача ОСОБА_2 будь-якого рухомого або нерухомого майна, наявність у відповідача інших джерел доходу, а тим більше недійсність договору дарування. Крім того, позивач вказує на те, що Дергачівський районний суд своєю ухвалою від 08 червня 2016 року після встановлення володільця зазначеного майна задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення вказаного позову, але оспорюваний договір дарування №363 будинку №62 було укладено значно раніше - 03.03.2016. Реєстрація відповідача за своїми попередніми адресами не може бути доказом того, що відповідач ОСОБА_3 не реалізувала своє право на володіння подарованим майном. Після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_3 постійно проживає без реєстрації у подарованому їй спірному будинку. Вона є повноправним власником подарованого майна й виконує всі обов`язки щодо його утримання, проводить необхідні ремонтні роботи, сплачує комунальні платежі. Це підтверджується актом обстеження від 13.02.2019, з якого видно, що ОСОБА_5 проживає з березня 2016 року у будинку за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації. Позивач не довів фіктивність правочину договору дарування, оскільки подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання в натурі. Крім того, на момент укладення договору дарування не існувало рішення суду про стягнення боргу, відповідач ОСОБА_2 не був внесений до реєстру боржників. Позивачем не надано доказів відсутності у відповідача будь-якого рухомого, або нерухомого майна, на яке може бути накладене стягнення, або наявність у відповідача ОСОБА_2 будь-яких джерел доходу. Виходячи з викладеного, вважають, що такий засіб забезпечення позову, як накладення арешту порушує права відповідачів, тим більше, що відповідач ОСОБА_2 являється пенсіонером і має постійний дохід. Позивач не довів фіктивність правочину договору дарування, оскільки подальші дії сторін правочину свідчать про його виконання в натурі, на час укладення договору дарування рішення суду ще не було, а отже він не міг бути фіктивним на час його укладення. Якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 10 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Зазначає, що суд першої інстанції проігнорував та не наддав належної оцінки доводам позивача відносно того, що ОСОБА_2 здійснив відчуження будинку після того, як йому стало відомо про наявність у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. Безспірність доводів позивача підтверджуються наявними в матеріалах справи № 619/5264/15 документами та є підтвердження того, що ОСОБА_2 передбачав негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно, оскільки оскаржити наявність боргових зобов`язань останній не зможе. Вважає, що покази свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 жодним чином не підтверджені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що доводи апеляційної скарги безпідставні, а вимоги такі, що не підлягають задоволенню. Вважає рішення суду першої інстанції від 10 червня 2019 року законним і обгрунтованим, просить залишити його без змін. Зазначає, що на час укладення оспорюваного договору дарування, вона не знала про У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що доводи апеляційної скарги безпідставні, а вимоги такі, що не підлягають задоволенню. Вважає рішення суду першої інстанції від 10 червня 2019 року законним і обгрунтованим, просить залишити його без змін. Зазначає, що на час укладення оспорюваного договору дарування, вона не знала про наявність будь-яких фінансових претензій з боку позивача. Її батько не знав про наявність у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. ОСОБА_2 не визнає факт отримання у ОСОБА_1 коштів у борг і зараз оскаржує рішення по справі № 619/5264/15 в суді касаційної інстанції. Позивач не наддав жодного належного та допустимого доказу в обгрунтування свої позовних вимог. будь-яких фінансових претензій з боку позивача. Її батько не знав про наявність у матеріалах справи заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову. ОСОБА_2 не визнає факт отримання у ОСОБА_1 коштів у борг і зараз оскаржує рішення по справі № 619/5264/15 в суді касаційної інстанції. Позивач не наддав жодного належного та допустимого доказу в обгрунтування свої позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 03 березня 2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бондаренко Г.Ю. (а.с. 131-132).

ОСОБА_1 звернувся з позовом, у якому просить визнати недійсним договір дарування №363 будинку АДРЕСА_2 , укладений 03 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Посилається на те, що оспорюваний договір було укладено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з метою приховування майна, про що свідчить наявність між відповідачами родинних зв`язків, відсутність будь-якого іншого майна у відповідача ОСОБА_2 . Крім того, враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 після відчуження будинку продовжив у ньому проживати, свідчить про фіктивність зазначеного правочину.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи встановлено, що договір дарування був направлений на реальне настання правових наслідків, відповідач ОСОБА_3 проживає у даному будинку з моменту оформлення договору дарування. Під час укладення договору дарування рішення суду про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової суми не існувало, як і не існувало будь-яких заборон відчуження права власності ОСОБА_8 . Вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку, що відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачі вчинили оскаржуваний правочин лише для виду, без намагання досягти правового результату, а тому у позові слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_2 належав ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності на підставі дублікату Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Задоріною Т.В., 21 червня 1995 року зареєстровано в реєстрі № 1-1821.

Відповідач ОСОБА_3 є донькою відповідача ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтва про народження.

03 березня 2016 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківській області Бондаренко Г.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 363, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_2 безоплатно передав у власність ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_2 , а обдарована прийняла дар.

Укладаючи договір дарування житлового будинку ОСОБА_3 своїм підписом підтвердила, що дарувальник передав, а вона прийняла дарунок, вчинивши відповідні дії, що зазначені в пункті 9 договору дарування.

Оскільки відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на будинок у обдарованої виникає з дня державної реєстрації цього права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, саме відповідачем ОСОБА_3 для досягнення правового результату було подано відповідні документи для реєстрації вказаного договору дарування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Як вбачається з витягу Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 03.03.2016, відомості щодо будь-яких заборон стосовно указаного вище об`єкту нерухомого майна відсутні.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на рухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкт нерухомого майна станом на 08 жовтня 2018 року, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 03.03.2016.

В матеріалах справи відсутнє рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року та постанова Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 травня 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Доказів того, що по справі № 619/5264/15 судом видавались виконавчі листи та останні були направлені до виконання до виконавчої служби, матеріали справи не містять.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано відомості щодо реєстрації відповідачів, згідно даним якої ОСОБА_2 зареєстрований у спірному житловому будинку, а ОСОБА_3 у м. Харкові (а.с.16), згідно даних ТОВ «Харківгаз збут» особовий рахунок за названою вище адресою відкрито на ім`я ОСОБА_2 (а.с.79), згідно даних АТ «Харківобленерго» договір про користування електричною енергією укладено з ОСОБА_2 (а.с.92), згідно даних Укрпошти за названою вище адресою за період з 01.04.2018 по теперішній час поштова кореспонденція надходила на ім`я ОСОБА_2 (а.с.108-110).

Відповідачем ОСОБА_3 надано акт, складений 13.02.2019 депутатом Протопопівської сільської ради, з якого вбачається, що у житловому будинку АДРЕСА_2 фактично проживають ОСОБА_2 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 , яка проживає в будинку з березня 2016 року, у будинку знаходяться її особисті речі (а.с.116).

У судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які пояснили, що ОСОБА_3 проживає у зазначеному вище будинку з моменту його дарування, звідки їздить на роботу у смт Вільшани, проводить у будинку ремонтні роботи, оплачує комунальні послуги, однак, квитанції виписані на ім`я ОСОБА_2 , виписала на своє ім`я на дану адресу газету «Телевізор» та журнал «Ярмарка досуга».

Звертаючись із позовом до суду про визнання договору дарування недійсним, позивач зазначає, що на момент його укладання, сторони не мали наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Даний правочин вчинявся з метою уникнення відповідачем ОСОБА_2 відповідальності по майбутньому рішенню суду про стягнення заборгованості.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За умовами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Судом встановлено, що після укладання між відповідачами оспорюваного договору дарування, в житловому будинку проживає відповідач ОСОБА_3 .

Позивач заперечує проти даного факту та не погоджується з показами свідків, але жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування своїх заперечень під час розгляду справи не надав.

Колегія суддів погоджується з оцінкою судом першої інстанцій доводів позивача щодо продовження мешкання у спірному будинку відповідачем ОСОБА_2 . Дана обставина не є підставою для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, як такого, що укладений без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідачі є батьком та донькою. Відповідач ОСОБА_2 за згодою власника спірної квартири використовує помешкання для власного проживання, що не суперечить вимогам закону і не свідчить про невиконання правочину сторонами. Проживання відповідача ОСОБА_2 у спірному житловому будинку не скасовує та не позбавляє права власності ОСОБА_3 на будинок та права розпорядження ним.

Судом не встановлено, що внутрішня воля сторін оспорюваного договору не відповідала зовнішньому її прояву, тобто вчиняючи правочин, сторони мали іншу мету ніж укладання договору дарування.

Доводи позивача, що укладання оспорюваного договору здійснювалось з метою уникнення відповідачем ОСОБА_2 відповідальності по майбутньому рішенню суду, не знайшли свого підтвердження в суді.

Так, з наявних в матеріалах справи доказів, які були надані позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог вбачається, що 14 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на його користь суму боргу, відсотки та відсотки за прострочення зобов`язань в сумі 20375 доларів США.

14 грудня 2015 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просить для забезпечення позову накласти арешт та заборонити відчуження будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_2

16 грудня 2015 року Дергачівський районним судом Харківської області відкрито провадження у справі № 619/5264/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми.

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_2 від 25 грудня 2015 року про відкладення розгляду справи № 619/5264/15.

Спірний договір дарування житлового будинку укладено 03 березня 2016 року.

08 червня 2016 року ОСОБА_2 по справі № 619/5264/15 подано заяву про відкладення розгляду справи, оскільки ним подано апеляційну скаргу на ухвалу суду про відкриття провадження у справі.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 08.06.2016, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28.09.2016, з метою забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Наявні письмові докази не містять відомостей, що після звернення до суду з відповідним позовом про стягнення заборгованості ОСОБА_2 було відомо про наявність заяви про забезпечення виконання майбутнього рішення суду

На час укладання договору дарування ухвали про забезпечення позову не існувало. Позовна заява, яка відповідно до ухвали Дергачівського районного суду Харківської області від 16 грудня 2015 року була направлена на адресу боржника не містить будь-яких посилань на забезпечення позову, спірний житловий будинок не було предметом спору. В додатках до позовної заяви також не мітяться відомостей щодо подачі до суду заяви про забезпечення позову.

Також ОСОБА_1 обґрунтовує недійсність спірного договору неможливістю виконання рішення суду про стягнення боргу, ухиленням від цивільно-правової відповідальності. Разом з тим, наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей щодо відсутності у боржника майна необхідного для виконання рішення суду.

Спірне нерухоме майно було відчужено до постановлення ухвали про забезпечення позову та набрання чинності судовим рішенням про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Докази того, що при укладанні договору дарування ОСОБА_2 знав про наявність заяви про забезпечення позову, відсутні.

Посилання представника позивача на висновок Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/22268/16-ц є помилковим, оскільки обставини справи є різними.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що договір дарування був укладений з наміром створення правових наслідків, обумовлених цим договором, а саме переходом права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За умовами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України про те, що договір дарування житлового будинку здійснений з метою ухилення ОСОБА_2 відповідальності перед позивачем ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано та матеріали справи не містять.

Оскільки твердження позивача про фіктивність договору дарування квартири доказами відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України не підтверджено, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест судового рішення складено 22 листопада 2019 року.

Головуючий - І.О. Бровченко

Судді : І.В. Бурлака

А.І. Колтунова