Номер провадження: 22-ц/813/6177/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича, за участю третьої особи Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

ОСОБА_1 21.10.2015 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Альфа-Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі ПН КМНО) Чуловського В.А., за участю третьої особи Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області (далі ВПВР УДВС ГТЮ в Одеській області), про захист прав споживачів та визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Позивачка вказала, що виконавчий напис №11461 від 07.09.2015 року вважає таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що виконавчий напис вчинено з порушенням встановленої процедури. Вказувала, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, а заборгованість перед банком не є безспірною, адже банк 19.08.2015 року звернувся до суду з позовом до позивачки про стягнення заборгованості.

Справа надійшла до провадження судді Тарасова А.В. та ухвалою суду від 26.10.2015 року провадження у справі було відкрите.

21.03.2017 року до суду надійшли заперечення представника ПАТ «Альфа-Банк» на позов ОСОБА_1 , згідно яких його представник просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що документи, що встановлюють безспірність заборгованості чітко передбачені законодавством, застереження щодо неможливості вчинення виконавчого напису при наявності спору або оскарженні тих чи інших документів немає, такі документи були подані до нотаріуса, тому заборгованість є безспірною. Вказує, що жодних порушень ні зі сторони нотаріуса, ні зі сторони банку вчинено не було, тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі розпорядження керівника апарату суду №417/18 від 31.01.2018 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого справа надійшла до провадження судді Бондаря В.Я.

Ухвалою суду від 01.02.2018 року вказаним суддею справа була прийнята до провадження судді.

Ухвалою суду від 22.05.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача у судове засідання.

Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в результаті розгляду якої постановою Апеляційного суду Одеської області від 05.12.2018 року ухвалу суду від 22.05.2018 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

Справа повернулася до суду першої інстанції та ухвалою суду від 20.12.2018 року прийнята до провадження та призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 15.01.2019 року.

В ході розгляду справи, від ПН КМНО Чуловського В.А. надійшов лист, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову та вказав, що нотаріус не може бути відповідачем по справі, а пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною вимогою для відмови в задоволенні позову. Справу просив розглядати за його відсутності.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року позов булозалишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення, та постановлення нового, про задоволення її позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Проте, колегія суддів зазначає, що до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 21.11.2019 року, на 15.00 год. учасники справи не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 132-140).

З цих підстав, та з врахуванням строків розгляду справи в суді апеляційної інстанції, в якій справа перебуває більше 5 місяців, колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, неявка яких до суду визнана судом неповажною, на підставі наявних у справі доказів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна (далі Конвенція), стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьова проти України» та у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2019 року, справа № 922/4244/17 зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Таким чином, аналіз викладених вище обставин в їх сукупності дає підстави стверджувати про неналежне здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складення цього судового рішення є 28.11.2019 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 23.07.2008 року було укладено кредитний договір №1503/0708/55-033, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300 000 доларів США на строк по 23.07.2018 року включно, під 11,90% річних (т.1 а.с.5, 102).

Крім того, у забезпечення виконання зобов`язання між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 23.07.2008 року було укладено Іпотечний договір №1503/0708/55-033-Z-1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передано в іпотеку Банку квартиру АДРЕСА_1 (т.1 а.с.99).

У відповідності до ст. 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За змістом ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, 25.05.2012 року право вимоги від ПАТ «Сведбанк» було передано ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, посвдченого ПН КМНО Шевченко Д.Г., реєстраційні номери: 1306, 1307.

15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, у зв`язку з чим право вимоги до ОСОБА_1 перейшло до ПАТ «Альфа-Банк» (т.1, а.с. 107-119, 120).

29.07.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» надіслав на адресу ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень та вимогу про добровільне виселення із іпотечної квартири (т.1, а.с.121-122).

07.09.2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до ПН КМНО ОСОБА_2 з заявою про вчинення виконавчого напису (т.1, а.с.97-98).

При цьому, ПАТ «Альфа-Банк» виходив із того, що згідно розрахунку заборгованості за кредитом у валюті вбачається, що загальна заборгованість за кредитом становить 3 714 175,65 грн. (т.1, а.с.125).

У зв`язку з цим, 07.09.2015 року ПН КМНО ОСОБА_2 було зроблено виконавчий напис, яким він запропонував звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.96).

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

У відповідності до п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія.

Згідно зі ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

У відповідності до п/п 2.1 п.2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

Разом з тим, відповідно до п/п 2.2 та п/п 2.3 п.2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Слід також зазначити, що у відповідності до п/п 3.2 та п/п 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів).

Таким чином, при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, який не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Тобто, з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно вказав, що при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

З цих підстав, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ПН КМНО ОСОБА_3 .А. при вчиненні виконавчого напису було дотримано відповідну процедуру, а новий іпотекодавець, яким був ПАТ «Альфа-Банк», подав всі необхідні для цього документи.

Колегія суддів зазначає, що наявність заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Альфа-Банк» підтверджується матеріалами справи, в той час як позивачка ОСОБА_1 на підтвердження спірності заборгованості жодного доказу не надала.

Безпідставними є посилання позивачки і заявника апеляційної скарги ОСОБА_1 на те, що вона не отримувала кредит у ПАТ «Альфа-Банк», оскільки як було зазначено вище, ПАТ «Альфа-Банк» отримало право вимоги до ОСОБА_1 від ПАТ «Дельта Банк», який в свою чергу отримав право вимоги від ПАТ «Сведбанк» на підставі договорів купівлі-продажу як прав вимоги по кредитному договору, так і по зобов`язальному договору, укладеним між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1 23.07.2008 року.

Крім того, суд першої інстанції обгрунтовано відхилив як безпідставні твердження позивача стосовно того, що кредитний договір не був нотаріально посвідчений, оскільки статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Тобто вимоги щодо нотаріального посвідчення кредитного договору законодавством не передбачені.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра