Постанова

Іменем України

14 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 469/1164/16-ц

провадження № 61-25720 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області, ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року у складі судді Тавлуя В. В. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області 10 травня 2017 року

у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року перший заступник прокурора Миколаївської області

в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області та ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності та витребування земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що розпорядженнями Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області № 415 від 13 липня 2011 року № 552, 553 від 16 вересня 2011 року припинено право постійного користування державного підприємства «Очаківське лісомисливське господарство» (далі - ДП «Очаківське лісомисливське господарство») земельними ділянками, загальною площею 2,49 га, розташованими в урочищі «Рибаківка» Березанського лісництва, квартал № 43, виділи 2, 4 та квартал

№ 45, виділи 1, 2.

За рахунок зазначених земель розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 04 січня 2012 року № 18 затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва), площею 0,1 га за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 18 січня 2012 року видано державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, площею

0,1 га.

Прокурор вказував, надання у власність вказаної земельної ділянки

є незаконним, через те, що вона розташована в зоні рекреації та входить до пляжної зони в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, а тому на ній відповідно до містобудівної документації та державних будівельних норм і правил заборонено індивідуальне будівництво, а також відповідно до статей 85, 88, 90 ВК України, статей 62, 59, 84 ЗК України спірна земельна ділянка може перебувати виключно у державній та комунальній власності

і надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Також у межах прибережної захисної смуги встановлені обмеження щодо будівництва та заборонено передачу у приватну власність земель державної власності лісогосподарського призначення. Крім того, відповідно до положень частини п`ятої статті 122 ЗК України передача спірної земельної ділянки у власність належить до компетенції Миколаївської обласної державної адміністрації.

Ураховуючи наведене, прокурор просив розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 04 січня

2012 року № 18 визнати недійсним та скасувати з одночасним визнанням недійсним та скасуванням виданого на його підставі державного акта на право власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та витребуванням земельної ділянки від ОСОБА_1 як такої, що вибула з власності держави без волі власника, повноваження якого належать Миколаївській обласній державній адміністрації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року позовні вимоги заступника прокурора Миколаївської області

в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 04 січня 2012 року № 18 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 для рекреаційного призначення (для індивідуального дачного будівництва) земельну ділянку площею 0,1 га за межами населеного пункту,

в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 819757, виданий 18 січня 2012 року ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва), площею 0,1 га, розташовану

за адресою: Миколаївська область, Березанський район, Рибаківська сільська рада, за межами населеного пункту, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на

право постійного користування землею, договорів оренди землі за

№ 00031.

Витребувано від ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації земельну ділянку, площею 0,1 га, вартістю 55 200,00 грн, розташовану за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції виходив із тих підстав, щоземельна ділянка, надана

у власність ОСОБА_1 для індивідуального дачного будівництва, перебуває у межах прибережної захисної смуги та пляжної зони Чорного моря, а тому передача у власність такої земельної ділянки та будівництво індивідуального дачного будинку на ній заборонено законодавством України та суперечить містобудівній документації, діючим будівельним нормам, державним стандартам і правилам. При цьому, спірна земельна ділянка на час її виділення фактично обліковувалась як земля державного лісового фонду у межах квадратів № 43, 45 Березанського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство», тобто відносилася до земель лісогосподарського призначення, перебувала у державній власності та

у постійному користуванні вказаного державного підприємства.

Положення статті 388 ЦК України застосовано на підставі того, що

ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку пляжної зони прибережної захисної смуги, внаслідок протизаконного рішення Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, тобто поза волею власника земельної ділянки, повноваження якого належать Миколаївській обласній державній адміністрації.

Крім того, строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки Миколаївська обласна державна адміністрація про виявленні факти порушення земельного законодавства дізналася у липні 2016 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 скасовано. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з наявності у матеріалах справи довідки до акту огляду МСЕК від 27 квітня 2005 року, з якої убачається, що ОСОБА_1 є інвалідом першої групи загального захворювання безстроково. Отже, є звільненою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях відповідно до частини дев`ятої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (а. с. 101).

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції

в іншій його частині, посилався на те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені

у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення. Доводи скарги висновки суду не спростовують та на його правильність не впливають.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та її короткий зміст

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Миколаївської області відмовити.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 469/1164/16-ц, витребувано її матеріали із Березанського районного суду Миколаївської області справу, зупинено виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області

від 06 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року до закінчення касаційного розгляду.

У листопаді 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Статтею 388 ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У червні 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 469/1164/16-ц передано судді-доповідачу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 мотивована тим, що судами повно та всебічно не з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не досліджено належним чином наявні

у справі докази.

Зазначив, що термін дії Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року

№ 112 втратив чинність 2005 року, тобто до виникнення спірних правовідносин.

Безпідставними є посилання судів на порушення пункту 10.17 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», оскільки дані державні будівельні норми стосуються планування, будівництва та благоустрою на території міських та сільських поселень, а спірна земельна ділянка розташована за межами населених пунктів.

Посилається на те, що здійснення дачного будівництва у прибережній захисній смузі не забороняється, ураховуючи положення статті 62 ЗК України та 89 ВК України.

Вказалв, що прокурором та Миколаївською обласною державною адміністрацією пропущений строк позовної давності, оскільки обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю, а тому позивач мав об`єктивну можливість довідатися про порушення свого цивільного права при належному здійсненні покладених на нього повноважень.

Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу

У липні 2017 року перший заступник прокурора Миколаївської області подав заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

в якій вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, не спростовують правильності рішення суду першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Миколаївським лісгоспзагом Миколаївського району Миколаївської області була отримана земельна ділянка у складі єдиного земельного масиву, площею 203,00 га, у постійне користування відповідно до акта про постійне користування землею від 15 листопада 1964 року (а. с. 164-165).

Наказом Миколаївського обласного виробничого лісогосподарського підприємства «Миколаївліс» від 04 квітня 1989 року № 11 зі складу земель Миколаївського лісгоспзагу Миколаївського району Миколаївської області виділено та передано до складу Очаківського державного лісомисливського господарства земельну ділянку Березанського лісництва, загальною площею 2124 га, з усіма основними фондами та оборотними засобами, товарно-матеріальними цінностями (а. с. 166-167).

На підставі листів ДП «Очаківське лісомисливське господарство»

від 07 квітня 2011 року за № 170, від 11 серпня 2011 року за № 401-404 про добровільну відмову від права постійного користування земельними ділянками, Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області 13 липня 2011 року та 16 вересня 2011 року прийнято розпорядження № 415, 552, 553 про припинення права постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство» земельними ділянками, розташованими в урочищі «Рибаківка», а саме: кварталу № 43, виділ 2 Березанського лісництва, площею 0,99 га, та кварталу № 43, виділ 2, площею 0, 21 га; кварталу № 45, виділ 1, 2, площею 0, 2 га; кварталу № 43 виділ 4, кварталу № 45, виділ 2, площею 0,99 га; кварталу № 45 , виділ 2, площею 0,1 га, та переведено їх до земель державної власності (запасу)

(а. с. 31,186-193).

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 16 вересня 2011 року № 554 із змінами, внесеними розпорядженням від 11 листопада 2011 року № 680, двадцяти п`яти громадянам України, у тому числі відповідачці ОСОБА_1 , надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок

у власність загальною площею 2,50 га пісків для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва) із земель державної власності (запасу) в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, площею по 0,10 га кожному окремо (а. с. 13).

Розпорядженням Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 04 січня 2012 року № 18 затверджено проект землеустрою та надано у власність відповідачці ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,1 га відкритих земель без рослинного покриву або з незначним рослинним покривом, в тому числі пісків, для рекреаційного призначення (індивідуального дачного будівництва) за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а. с. 14).

18 січня 2012 року на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯК № 819757 на право власності на вказану земельну ділянку, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00031 (а. с. 18).

Згідно з повідомленням Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації, надана у власність

ОСОБА_1 земельна ділянка розташована в зоні рекреації, встановленій проектом планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженим постановою Державного комітету Української РСР

у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112 (а. с. 19, 23)

Відповідно до даних Національної кадастрової системи, до яких відноситься фрагмент загальнодоступної публічної кадастрової карти України, спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та входить в її пляжну зону, оскільки відстань до урізу води проливу між Чорним морем та Березанським лиманом становить 60-80 м до найближчого краю та 110-120 м до віддаленого краю (а. с. 33 об., 184, 185, 208). Інформація також відображена в листі відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області від 02 липня 2016 року (а. с. 24-27).

Спірна земельна ділянка обліковувалась як земля державного лісового фонду у межах квадратів № 43,45 Березанського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство», однак була вилучена із складу земель державного лісового фонду на підставі рішення місцевих органів влади згідно з повідомленням Державного агентства лісових ресурсів України

від 26 липня 2016 року зі схемою орієнтування фрагмента кадастрової карти України з нанесеними межами частини кварталу № 43 та № 45 Березанського лісництва ДП «Очаківське лісомисливське господарство» (а. с. 33).

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 10 жовтня

2016 року, яке набрало законної сили, розпорядження Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області від 13 липня 2011 року № 415 та від 16 вересня 2011 року № 552, 553 про припинення права постійного користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство» земельними ділянками, у тому числі і спірною земельною ділянкою, визнані незаконними та скасовані (а. с. 186-193).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й убачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 48 Закону України «Про охорону земель» розміщення

і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених

у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів.

Проектом районного планування Березанського сільського адміністративного району Миколаївської області, затвердженим постановою Державного комітету Української РСР з питань будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112, встановлено заборону на будівництво в трикілометровій зоні Чорноморського узбережжя промислових об`єктів, не пов`язаних з розвитком та обслуговуванням курорту, а також індивідуальне будівництво поза межами території існуючих населених пунктів.

Спірна земельна ділянка розташована на приблизній відстані від урізу відстані до урізу води проливу між Чорним морем та Березанським лиманом 60-80 м до найближчого краю та 110-120 м до віддаленого краю, що підтверджується листом відділу Держгеокадастру у Березанському районі Миколаївської області від 02 липня 2016 року (а. с. 24-27).

Відповідно до проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затвердженого постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року № 112, спірна земельна ділянка розташована в зоні рекреації, в якій передбачалося розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників пам`яток культури (а. с. 20-23)

Згідно статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування

в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 1 ЗК України).

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 ЗК України, статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча

і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду. До таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами,

а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до статей 60 ЗК України та 88 ВК України вздовж річок, морів

і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності

у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони (статті 1, 88, 89 ВК України).

З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду статтею 84 ЗК України заборонено передавати їх

у приватну власність.

Містобудівною документацією, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження, зокрема Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва від 23 жовтня 1985 року

№ 112, який є основою для розробки проектів планування та забудови населених пунктів, промислових та сільськогосподарських комплексів, зон відпочинку та туризму, а також вибору та відведення земельних ділянок для різноманітних потреб, зазначено, що в межах трикілометрової зони узбережжя в Березанському районі розташовані села Морське, Рибаківка, околиці сел. Коблеве та Лугове та, що в цих межах, відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР від 22 квітня 1969 року № 272 заборонено будівництво промислових об`єктів, які не пов`язані з розвитком та обслуговуванням курорту, а також індивідуальне будівництво.

Аналогічна заборона щодо будівництва індивідуальних дачних будинків встановлена пункту 10.17 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування

і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, які відповідно до статті 1 Закону України «Про будівельні норми» є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури, та зазначено, що

у трикілометровій зоні узбережжя Азовського і Чорного морів забороняється будівництво, в тому числі індивідуального житла, крім населених пунктів, вказаних у розпорядженні Кабінету Міністрів України.

Проаналізувавши встановлені обставин справи та надавши їм належну правову оцінку, суди попередніх інстанцій, з урахуванням зазначених вище положень законодавства, дійшли правильного висновку про те, що на час передачі землі у власність ОСОБА_1 та видачі державного акта на право власності, спірна земельна ділянка перебувала у користуванні ДП «Очаківське лісомисливське господарство», обліковувалась як землі лісового фонду та є прибережною захисною смугою, а тому її передача у приватну власність відповідача для будівництва індивідуального житла відбулася

з порушенням діючого законодавства.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як

в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України 17 липня 1997 року № 475/97-ВР й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу до Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого

2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ

і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України»

від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання

в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним

у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством

і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси

є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель,

а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади,

є суб`єктом права власності на землі державної власності.

З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня

1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу,

а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес,

а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

За таких обставин у справі, рішення в якій переглядається, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування спірних земельних ділянок із володіння ОСОБА_1 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатна передача

у власність громадянам земель водного фонду, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку

в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з такої власності.

У питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 05 липня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність та поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. За своїм призначенням вона сприяє функціонуванню водного фонду.

Таким чином, відповідач не могла законно набути право приватної власності на спірну земельну ділянку. Натомість вона набула такого права власності

в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим

у результаті прийняття органом виконавчої влади незаконних рішень.

Наведені вище норми Конституції України, ВК України та ЗК України

з подібними правилами або в такій самій редакції діяли і на час виникнення спірних правовідносин, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів є публічними та загальнодоступними.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 не мала перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могла

і повинна були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги на якій індивідуальне будівництво заборонено, а тому вона вибуває з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність поведінки відповідача під час набуття земельної ділянки

у власність під обґрунтований сумнів.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або

є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

З огляду на наведене суди обґрунтовано виходили з того, що розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 04 січня 2012 року № 18 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 для рекреаційного призначення (для індивідуального дачного будівництва) земельну ділянку площею 0,1 га за межами населеного пункту,

в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області, а також виданий на її ім`я державний акт

є незаконними та підлягають скасуванню. Ураховуючи, що земельна ділянка вибула з володіння держави незаконно, і позивачем заявлено вимогу про її витребування в порядку статті 388 ЦК України, така вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення у справі судового рішення ОСОБА_1 звернулася із заявою про застосування судом позовної давності (а. с. 71-73)

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так

і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом

в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

З`ясовуючи коли саме Миколаївська обласна державна адміністрація дізналась про порушення законодавства, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що сам по собі факт отримання нею розпоряджень Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області, не свідчить про порушення вимог закону при його прийнятті, оскільки зміст розпорядження не містить жодної інформації щодо категорії земель, які передаються у власність, її чіткого географічного місця розташування, так само як не містить інформації щодо приналежності спірної земельної ділянки до прибережної захисної смуги Чорного моря, а також її належності до земель лісового фонду.

Щодо доводів касаційної скарги на те, що Березанська районна державна адміністрація Миколаївської області зобов`язана звітувати перед Миколаївською обласною державною адміністрацією про свою діяльність,

в тому числі про прийняті розпорядження, а тому остання мала об`єктивну можливість знати та зобов`язана була дізнатися про таке розпорядження

в порядку контролю за діяльністю районної державної адміністрації, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

На підтвердження факту надсилання Березанською районною державною адміністрацією оскаржуваного розпорядження та її отримання Миколаївською обласною державною адміністрацією, відповідачем не надано документа, який би відповідав вимогам нормативних актів та

є обов`язковим при оформленні організаційно-розпорядчих документів, що створюються в результаті діяльності органів державної влади України, а копії розпоряджень направлялись без будь-яких додатків. Зі змісту оспорюваного розпорядження не можливо встановити факт порушення законодавства, оскільки в ньому не зазначено категорію земель, з яких виділялись спірні земельні ділянки.

Без дослідження проектної документації, усіх додатків до розпорядження, без проведення перевірки розташування спірної земельної ділянки по відношенню до урізу води, не можливо дізнатись про факт порушення законодавства Березанською районною державною адміністрацією Миколаївської області.

Доводи заявника про те, що суди взяли до уваги нормативні акти, які втратили чинність, спростовуються положеннями пунктів 2-4 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Генеральні плани населених пунктів, затверджені до набрання чинності цим Законом, є безстроковими. Проекти забудови територій, розподілу територій, містобудівні обґрунтування з відповідними умовами та обмеженнями забудови земельних ділянок, будівельні паспорти, документи на введення об`єктів в експлуатацію та їх сертифікацію, розроблені та/або оформлені до набрання чинності цим Законом, можуть бути затверджені та використані після набрання чинності цим Законом. Зважаючи на те, що Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області затверджений до набрання чинності вказаним Законом, то за змістом пунктів 2-4 наведених Прикінцевих положень він є чинним.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з`ясовано права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Щодо поновлення виконання судових рішень

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року зупинено виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області

від 06 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року до закінчення касаційного провадження, його виконання необхідно поновити.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 436 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області 10 травня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Г. В. Кривцова