Єдиний унікальний номер 233/1227/19 Номер провадження 22-ц/804/2096/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м. Бахмут Донецька область

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Мальованого Ю.М., Соломахи Л.І.,

секретаря судового засідання Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року у цивільній справі № 233/1227/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (суддя першої інстанції Наумик Олена Олександрівна)

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 12 липня 2016 року і по 17 липня 2017 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» інженером з організації та нормування праці виробничого підрозділу «Дебальцівське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати їй заробітну плату, хоча і продовжував її нараховувати.

Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 24123,12 грн., що підтверджується довідкою, виданою їй за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача, оскільки, усі печатки із структурних підрозділів відповідача, що залишились на території непідконтрольній органам державної влади України, були ним вилучені. Отримати від відповідача належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року вона не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», куди вони були здані нею особисто в жовтні 2017 року.

Добровільно сплатити їй заборгованість по заробітній платі боржник відмовляється.

Позивач просила суд першої інстанції стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену їй заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 19252,85 грн.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати після утримання обов`язкових податків та зборів за період з березня 2017 року по липень 2017 року розмірі 17024,62 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Додатковим рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 02 вересня 2019 року доповнено рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 6 червня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі абзацом такого змісту: в частині вимог стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року у задоволенні позову відмовити.

Із рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року не погодився відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» та подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що частково не погоджується з зазначеним рішенням та вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку та ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати, не врахувавши наступні фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, а саме:

Виробничий підрозділ «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» здійснював господарську діяльність на території окремих районів Донецької області, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України» припинено переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхами залізничного і автомобільного сполучення.

На території окремих районів Донецької та Луганської областей відсутній доступ до підприємств галузі, які насильницько захоплені, що сприяє загрозі життя уповноважених осіб при знаходженні на території виробничих підрозділів, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності.

Регіональною філією «Донецька залізниця» до Лиманського відділення поліції Слов`янського ВП ГУ НП в Донецькій області була надіслана заява з приводу захоплення структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень»» представниками незаконних збройних формувань. На підставі даної заяви в порушено кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000286, відповідно до якого 17.03.2017 року група невідомих озброєних осіб незаконно заволоділа печаткою відділу кадрів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та запропонувала працівникам відділу кадрів зібрати особисті речі, здати ключі від сейфів, кабінетів та покинути будівлю дирекції, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вул. Артема, 168.

Відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором.

Науково - Правовим висновком Торгово - промислової палати України від 16.01.2018 № 126/2/21-10.2. визнано, що терористична загроза та загроза територіальній цілісності України, що супроводжується актами тероризму, є надзвичайними, непередбачуваними та невідворотними обставинами, що об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків відповідачем, передбачених трудовим договором.

Вказані форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно ст. ст.47,83, 115,116 КЗпП України.

Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.

Відповідач просив Донецький апеляційний суд рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року по справі № 233/1227/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог позивача. Судові витрати покласти на позивача.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та надано позивачу по справі строк для надання відзиву на апеляційну скаргу в письмовій формі до 16 жовтня 2019 року.

Копії ухвал про відкриття апеляційного провадження учасниками справи отримані (а.с. 105,106,107), копія апеляційної скарги відповідача позивачем по справі отримана (а.с. 105). Відзив на апеляційну скаргу від позивача по справі до Донецького апеляційного суду не надійшов.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 25 жовтня 2019 року справу призначено до розгляду на 20 листопада 2019 року.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - Акціонерного товариства «Українська залізниця» не з`явився, надіслав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутність (а.с. 122).

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та криміналь ного провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» (а.с. 114).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини 2 вказаної вище статті, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції послався на те, що суд вважає встановленим той факт, що при звільненні позивача відповідач не провів з нею повного розрахунку із заробітної плати.

Проте, з висновком суду першої інстанції апеляційний суд частково не погоджується виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається із частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною 2 вказаної вище статті передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до частини 5 вказаної вище статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 НОМЕР_2 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена в зв`язку з скороченням штату, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4-11).

З довідки, наданої позивачем ОСОБА_1 без номера і дати вбачається, що вона працювала інженером з організації та нормування праці виробничого підрозділу «Дебальцевське пасажирське локомотивне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» з 12 липня 2016 року по 17 липня 2017 року.

Сума нарахованої заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року складає 24123,12 грн., у тому числі: за березень 2017 року 5805,13 грн, квітень 2017 року 3664,84 грн, травень 2017 року 2189,68 грн, за червень 2017 року 0,00 грн, за липень 2017 року 12463,47 грн (а.с. 19).

З довідки про доходи від 08.04.2019 року № 228/2, виданої Акціонерним товариством «Українська залізниця», вбачається, що ОСОБА_1 за березень 2017 року нарахована заробітна плата в розмірі 2802,23 грн, яку вона отримала з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів в розмірі 2228,23 грн, про що свідчить видатковий касовий ордер № 2061 від 12 вересня 2017 року (а.с. 56, 58).

Довідкою Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 228/3 від 08.04.2019 року підтверджується, що станом на 08.04.2019 року відсутня заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 (а.с. 57).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в загальному розмірі 17024,62 грн, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості такої суми заборгованості після утримання обов`язкових податків та зборів.

Такий висновок суду першої інстанції не можна вважати законним і обґрунтованим, виходячи з обставин справи.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з частиною 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала у відповідача до 17 липня 2017 року, звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату.

На підтвердження заборгованості по заробітній платі позивач надала довідку без номеру та дати. В довідці зазначено, що позивачу нарахована заробітна плата з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 24123,12 грн. Вказана довідка підписана головним інженером ОСОБА_2 і головним бухгалтером ОСОБА_3 . (а.с. 19).

Відповідно до положень ст. 1 Закону України від 15 квітня 2014 року N 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», який набрав чинності 27 квітня 2014 року, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

З огляду на наведене, апеляційний суд критично ставиться до довідки про нарахування позивачу сум заробітної плати, оскільки вказана довідка не містить ані дати, ані номеру та печатки.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається із частини 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За статтею 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що позивач ОСОБА_1 , надаючи копію довідки про нарахування заробітної плати з березня 2017 року по липень 2017 року в сумі 24123,12 грн, та визначаючи її як заборгованість по заробітній платі, не довіла достовірності такої довідки, як доказу про наявність заборгованості АТ «Українська залізниця» перед нею в зазначеній сумі.

Сам по собі факт звільнення позивача з роботи не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.

Крім того, позивачем не доведено, що з березня 2017 року по день звільнення (спірний період, за який просить стягнути кошти) вона виконувала трудові обов`язки відповідно до укладеного трудового договору.

Що стосується заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Як вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 форми ОК-5, ОК-7, яку надав Пенсійний фонд України, за березень 2017 року ОСОБА_1 сума заробітку складає 5805,13 грн. (а.с. 117-118), а позивачу за березень 2017 року нараховано тільки 2802,17 грн. (а.с. 41), тоді сума до виплати за березень 2017 року складає 3002,96 грн.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з квітня 2017 року по 17 липня 2017 року відсутні.

Отже, рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 17024,62 грн, є помилковим, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, а саме стягнення заборгованості по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 3002 грн. 96 коп. з утриманням із цієї суми податку та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог позивача слід відмовити.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із частини 13 вказаної вище статті, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Від сплати судового збору позивача звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Розмір судового збору, який підлягає сплаті при поданні апеляційної і касаційної скарги на рішення суду, згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України «Про судовий збір», становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

За поданий ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 1 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в розмірі 19252,85 грн. підлягав сплаті судовий збір у розмірі 768,40 грн.

За подання апеляційної скарги відповідачем ПАТ «Українська залізниця» сплачено судовий збір в розмірі 1152,60 грн (а.с. 81).

Оскільки позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, тому судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 119,87 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави, за подання апеляційної скарги відповідачу в розмірі 972,80 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 06 червня 2019 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 3002 (три тисячі дві) грн. 96 коп. з утриманням із цієї суми податку та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () судовий збір в розмірі 119 (сто дев`ятнадцять) грн. 87 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106, (стягувач Державна судова адміністрація України), отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Компенсувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» () за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір в розмірі 972 (дев`ятсот сімдесят дві) грн. 80 коп. за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді:

Повне судове рішення складено 20 листопада 2019 року.

Суддя: О.Д.Канурна