Провадження № 22ц/812/1422/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 серпня 2019 року м. Миколаїв

колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи цивільну справу №490/3021/13 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу, яку постановив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 13 червня 2019 року за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 травня 2013 р. задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів.

Постановлено стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого на відповідний вік дитини, щомісяця, починаючи з подання позовної заяви, 21 березня 2013 р., до настання повноліття дитини.

23 травня 2019 р. ОСОБА_1 звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва зі скаргою, в якій просить суд визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва Гаїбова Р.Е. від 24 квітня 2019 р., якою на нього як на боржника у виконавчому провадженні №39499382 з виконання рішення суду від 29 травня 2013 р. накладено штраф в сумі 8 598,85 грн.

Скарга обґрунтована тим, що заборгованість, яка виникла до набрання чинності ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» - 28 серпня 2018 р., не може бути врахована при визначенні розміру штрафу.

Ухвалою суду від 27 травня 2019 р. скаргу залишено без руху, і скаржнику запропоновано в строк п`ять днів з моменту отримання копії ухвали суду усунути її недоліки, а саме суд послався на те, що скаржником у скарзі не виконано вимоги п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та скаржнику необхідно було визначитись з колом учасників процесу, оскільки прохальна частина містить вимоги щодо визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва Гаїбова Р.Е., із обов`язковим виконанням п. 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України.

Ухвалою суду від 13 червня 2019 р. скарга повернута заявникові як неподана.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_1 , надавши 10 червня 2019 р. заяву про долучення копії свого паспорту та ідентифікаційного номеру, не в повному обсязі виконав вимоги ухвали суду від 27 травня 2019 р. щодо визначення кола учасників процесу, оскільки прохальна частина скарги містить вимоги щодо визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва Гаїбова Р.Е. За такого суд дійшов висновку, що вказані в ухвалі суду вимоги заявником не виконані, у зв`язку з чим, вказану скаргу слід повернути на підставі п.1 ч.4 ст. 185 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду від 13 червня 2019 р. скасувати, направити скаргу на розгляд.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду від 27 травня 2019 р. про залишення скарги без руху отримана заявником 01 липня 2019 р., 02 липня 2019 р. заявник подав до суду заяву про усунення недоліків та виправлену скаргу на постанову державного виконавця, а тому вчасно виконав вимоги ухвали суду про залишення скарги без руху.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

У ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, в тому числі, скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в силу положень ст. 379 ЦПК України є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд включає, насамперед, принцип доступу до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Залишаючи ухвалою від 27 травня 2019 р. скаргу без руху, суд вважав її такою, що не відповідає положенням п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, оскільки скаржнику необхідно було визначитись з колом учасників процесу, оскільки прохальна частина містить вимоги щодо визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця Інгульського ВДВС м. Миколаєва Гаїбова Р.Е., із обов`язковим виконанням п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України.

Посилаючись на невиконання вимог щодо усунення недоліків скарги, суд, ухвалою від 13 червня 2019 р., повернув скаргу заявникові.

Колегія суддів дійшла висновку про помилковість такого висновку суду першої інстанції.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 р., ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 02 червня 2016 р. № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1404-VІІІ) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який розглянув скаргу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 448 ЦПК України).

Скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 3 - 5 ч. 4 ст. 74 Закону № 1404-VІІІ, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення ст. 185 ЦПК.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК України, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 189 ЦПК України - про відкриття провадження у справі; статті 42, 43, 49 ЦПК України- щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов`язків тощо.

Згідно зі ст. 42 ЦПК України сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов`язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, - як заінтересовані особи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст. 450 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В силу ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до змісту статей 12, 13, 81, 175 ЦПК України позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, зазначає сторони та інших учасників спору, викладає зміст обставин, якими обґрунтовуються вимоги, та зазначає докази на підтвердження цих обставин.

Суддя згідно статей 175, 177, 185-187 ЦПК України перевіряє, чи має особа відповідно до ст. 4 ЦПК України право на звернення до суду за захистом відповідного права чи інтересу, чи відповідає форма та зміст заяви вимогам закону, чи дотримані правила підсудності та чи немає інших установлених законом перешкод для відкриття провадження у справі.

Виходячи з аналізу наведених норм процесуального права, суддя при вирішенні питання щодо прийняття заяви (скарги) не має права давати оцінку зазначеному позивачем складу осіб, які братимуть участь у справі, наведеним доказам, їх достатності, вимагати надання доказів, встановлювати наявність чи відсутність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, і ставити залежно від цього вирішення питання про прийняття позовної заяви.

Згідно із ч. 3 ст. 185 ЦПК України якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повертаючи скаргу як неподану, суд виходив з того, що заявником не виконано в повному обсязі вимоги ухвали від 27 травня 2019 р., а саме - не визначено належним чином коло учасників справи, тобто в порушення наведених положень процесуального права суд вдався до оцінки визначеного заявником складу учасників.

Також суд залишив поза увагою, що державний виконавець має брати участь у розгляді скарги як заінтересована особа, і норми ЦПК України не мають обмежень щодо залучення заінтересованих осіб судом.

Крім того, як вбачається із наданих до апеляційної скарги заявником доказів (копій зворотних повідомлень), ОСОБА_1 отримав ухвалу суду від 27 травня 2019 р. поштою 01 липня 2019 р., тоді як суд, не дотримавшись визначеного в ухвалі від 27 травня 2019 р. строку для усунення недоліків, передчасно 13 червня 2019 р. вирішив питання про повернення скарги заявнику.

За такого подана ОСОБА_1 скарга відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, а тому підстав для її повернення заявнику не було.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала судді є помилковою, оскільки суд припустився порушення норм процесуального права, й підлягає відповідно до вимог п. 4 ст. 379 ЦПК України скасуванню, а справа - поверненню до суду для продовження розгляду, при якому суду також необхідно перевірити дотримання заявником вимог закону щодо юрисдикції при зверненні зі скаргою з урахуванням вимог п. 7 ч. 2 ст. 7, ч. 2 ст. 74 Закону № 1404-VІІІ.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 червня 2019 року скасувати.

Справу за скаргою ОСОБА_1 на постанову державного виконавця Інгульського відділу Державної виконавчої служби м. Миколаєва повернути до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

__________________________________________

Повний текст постанови виготовлений 13 серпня 2019 року