Провадження № 2/761/5366/2019
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яворській А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» про визнання недійсним пункту кредитного договору та кредитного договору в цілому,

в с т а н о в и в :

В травні 2019р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-6) до відповідача ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА», в якому просила суд:

- визнати п. 4.4. договору № 574001 про надання фінансового кредиту від 24 січня 2019р. (далі по тексту - кредитний договір);

- визнати кредитний договір недійсним в цілому.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що в березні 2019р. в ході телефонних розмов з представниками відповідача вона дізналась, що між останнім та нею було укладено кредитний договір, згідно якого нібито нею було отримано грошові кошти в розмірі 5000,00 грн. В березні 2019р. їй було надіслано відповідачем копію кредитного договору. Позивачка зазначала, що кредитний договір вона не підписувала та жодними доказами не підтверджено, отримання нею коштів за кредитним договором.

Крім того, між сторонами кредитного договору не досягнуто згоди про істотні умови. Він також містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення прав споживача, не відповідає положенням ст. ст. 4, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також на думку позивачки, відповідач не виконав вимоги, встановлені Законом України «Про споживче кредитування», щодо надання їй, як споживачеві інформації про умови кредитування. Такі дії розглядаються, як нечесна підприємницька практика. Крім того, в п. 3.3 договору кредитор умисно змінив затверджену Законом черговість погашення вимог, чим значно обмежив права позивачки та погіршив умови договору для позичальника.

Крім того, відповідно до п. 4.4. кредитного договору у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити товариству пеню в розмірі 3% річних від суми кредиту за кожен день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення. Отже, при простроченні виконання зобов`язання, позивачка буде змушена сплатити пеню, що значно перебільшує реальні збитки кредитора, та суперечить вимогам ст. 21 Закону України «Про споживче кредитування». До того ж п.4.4.2 - 4.4.4 кредитного договору передбачають, що, окрім пені, додатково сплачується штраф, що суперечить вимогам ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і теж порушення. За таких обставин п.4.4 договору має бути визнаний судом недійсним.

На підставі ст. ст. 203, 207, 215, 216 ЦК України позивачка просила суд позов задовольнити.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 08 травня 2019р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання.

06 червня 2019р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 24, 25), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Так, 24 січня 2019р. між сторонами було укладено кредитний договір в письмовій формі електронний договір, згідно якого відповідач, позикодавець надав позивачці, позичальникові грошові кошти у розмірі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позивальник зобов`язання повернути кошти та сплатити відсотки за користування кредитом. Сторонами було погоджено в договорі строк, термін дії договору та кінцеву дату повернення коштів.

Відповідач підтверджує, що на підставі Закону України «Про електронну комерцію» між сторонами був належним чином укладений кредитний договір в письмовій формі, підтвердженням укладення якого надсилались клієнту на його мобільний телефон смс-повідомлення, а сам договір - до його особистого кабінету на веб-сайті позивачки. Відповідач наголошує, що електронний договір був укладений сторонами, шляхом відповіді-згоди позичальниці на укладення кредитного договору (акцепту), яка відповідно до п. 6) ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» була надана шляхом вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею, під умовами Правил надання фінансових кредитів та текстом Згоди на обробку персональних даних.

Також відповідач вказує, що дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений із позивачкою кредитний договір у зв`язку із п.п.1, 7 п. 2 ст. 3 вказаного Закону. Щодо виконання договору, то на підтвердження перерахування відповідачем кредитних коштів у розмірі 5000,00 грн. відповідач надав виписку від платіжного провайдера ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» щодо успішного проведення переказу грошових коштів (надання он-лайн кредиту) від ТОВ «Авентус Україна» на вказаний позивачкою у заявці на отримання кредиту номер банківської картки. А тому посилання позивачки на не укладення кредитного договору у зв`язку із неотриманням нею грошових коштів не відповідає дійсності. Крім того позивачкою на користь відповідача було сплачено 3300,0 грн. на виконання зобов`язань за кредитним договором, що підтверджує те, що позивачка визнала існування кредитного договору, проте не виконувала його умови належним чином.

До того ж відповідач просить врахувати, що у разі незгоди з умовами кредитного договору позивачка не була позбавлена можливості скористатися своїм правом, визначеним ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і, відповідно, протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору. Натомість таких дій позивачка не вчинила. Тому відповідач просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідь на відзив стороною позивача до суду не подавалась.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 червня закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

До судового засідання сторонами були надіслані на адресу суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, а сторона відповідача проти позову заперечує з підстав, наведених у відзиві на позов.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 січня 2019р. між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач на умовах строковості, зворотності та платності надає грошові кошти в розмірі 5000,00 грн., а позивачка зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. Сторони погодили фіксовану процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,26 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом (459,9% річних) у межах строку надання кредиту, вказаного в пункті 1.4. договору (п. 1.1., 1.2 кредитного договору).

Пунктами 1.3., 1.3.1. договору визначено, що сукупна вартість кредиту складає 125,2 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 6260,0 грн. (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування кредитом 25,2 % від суми кредиту (у процентному виразі) або 1260,0 грн. (у грошовому виразі).

Згідно п. 1.4. строк дії договору 20 днів, але в будь-якому разі цей договір діє до повного виконання своїх зобов`язань за цим договором. Кредит надається строком на 20 днів. Датою укладення договору між товариством і клієнтом є дата його підписання (п.7.1. кредитного договору).

У розділі 8 договору «Реквізити та підписи сторін» вказано прізвище, ім`я та по-батькові позивачки, а також зазначено, що договір нею підписано електронно-цифровим підписом 24 січня 2019р. 20:15:58 (а.с. 10).

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

З матеріалів справи вбачається, що 24 січня 2019р. відповідач шляхом направлення позивачці індивідуальної частини кредитного договору адресована пропозиція (оферта) укласти електронний договір. Дані відомості підтверджують, що спірний договір укладено шляхом використання позичальником (позивачкою) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на її мобільний телефон смс - повідомленням.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» (в редакції, чинній на день укладення кредитного договору) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Частина 5 ст. 11 цього Закону передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Статтею 12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису згідно Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, вказане положення закону передбачає альтернативні дії, які свідчать про підписання електронного договору, серед яких його підписання одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що оскільки кредитний договір підписаний позивачкою, шляхом застосування електронного підпису одноразового ідентифікатора, тому він укладений з додержанням письмової форми, визначеної законом та з додержанням процедури, визначеної Законом України «Про електронну комерцію».

За таких обставин передчасними є твердження позивачки про те, що кредитний договір не був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора та відповідно є підстави вважати його недійсним.

Згідно п. 1.5. кредитного договору, кредит надається шляхом перерахування товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта; здійснення грошового переказу на ім`я клієнта через внутрішньодержавні платіжні системи.

Зі змісту листа ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ» від 28 травня 2019р. №3136-ВП (а.с. 34) вбачається, що 24 січня 2019р. кошти в розмірі 5000,0 грн. були перераховані на картку позивачки за № НОМЕР_1 .

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що позивачкою за період - лютий 2019р. було внесено на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 3300,0 грн.

Що стосується посилань позивачки на те, що вказані кошти нею сплачено помилково, на погашення інших не припинених зобов`язань, то судом оцінюються ці твердження сторони критично, оскільки стороною позивача на підтвердження цих тверджень не було надано суду жодного належного доказу наявності інших кредитних зобов`язань з відповідачем, які не виконані та в рахунок яких нею помилково були перераховані ці кошти.

Відтак, доводи позивачки щодо не отримання кредитних коштів є неспроможними.

Аналогічно не заслуговують на увагу і твердження сторони позивача щодо порушення під час укладення оспорюваного договору норм Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до положень ст. 3 цього Закону він не поширюється на: договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця; кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору.

Згідно пунктів 1.1., 1.4. оспорюваного кредитного договору сума кредиту становить 5000,0 грн., та надається строком на 20 днів. А отже, дія Закону України «Про споживче кредитування» не поширюється на укладений між сторонами кредитний договір та пов`язані з ним спірні правовідносини.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Статтею 61 Конституції України визначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Як передбачено у п. 4.4. договору у випадку прострочення повернення суми кредиту за користування кредитом клієнт зобов`язаний сплатити товариству: пеню в розмірі 3% від суми кредиту за кожний день прострочення, починаючи з 4 дня прострочення. Строк нарахування пені не може перевищувати 90 днів (п.4.4.1.); на 4 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 150,0 грн. (п.4.4.2.); на 30 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 300,0 грн. (п.4.4.3.); на 90 день прострочення, крім пені, додатково сплатити штраф у розмірі 500,0 грн. (п.4.4.4).

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З огляду на викладене, суд вважає, що порядок обрахування неустойки, закріплений у п. 4.4. кредитного договору передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу. Таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим.

Відтак, в силу ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання п. 4.4. кредитного договору недійсним.

Доводи позивачки, що відповідачем визначено не пропорційно великий розмір відсотків, які будуть значно перевищувати тіло кредиту, в разі невиконання стороною боржника зобов`язань за кредитним договором, то зазначені доводи позивачки не заслуговують на увагу, в силу правових позицій Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018р. по справі № №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18), що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звзяок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме слід визнати недійсним п. 4.4. кредитного договору, решта позовних вимог не ґрунтуються на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,4 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 202, 203, 205, 207, 215, 216, 525, 526, 546, 549, 627, 629, 638, 1054 ЦК України; ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; ст. ст. 3, 11, 12 «Про електронну комерцію», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Багговутівська, 23) про визнання недійсним пункту кредитного договору та кредитного договору в цілому - задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 4.4. договору № 574001 про надання фінансового кредиту, укладеного 24 січня 2019р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 .

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕНТУС УКРАЇНА» на користь держави судовий збір у розмірі 768 /сімсот шістдесят вісім/ грн. 40 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 04 листопада 2019р.

Суддя: