Постанова

Іменем України

01 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 299/786/16-ц

провадження № 61-22753св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на постанову апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Готра Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 588 819,34 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 травня 2006 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 34 898,00 дол. США зі сплатою 12 % річних та терміном повернення до 14 травня 2021 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов`язань станом на 29 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 100 813,41 дол. США, з яких 28 538,50 дол. США - заборгованість за кредитом; 26 580,11 дол. США - заборгованість за процентами; 3 822,00 дол. США - заборгованість із комісії за користування кредитом; 48 872,80 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань, яку банківська установа просила стягнути на свою користь.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Виноградівського районного суду від 07 липня 2015 року у задоволенні позову АТ КБ «Приват Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Виноградівського районного суду від 25 червня 2013 року у справі за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, яке набрало законної сили, встановлено, що мало місце повне погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2006 року, укладеним між банком та ОСОБА_1 , про що свідчить довідка від 14 листопада 2008 року б/н, видана на підставі заяви керуючої Виноградівським відділенням філії Закарпатського регіонального управління «КБ «ПриватБанк» (далі - ЗРУ «КБ «ПриватБанк»). Виходячи із преюдиційності вищезазначеного судового рішення, місцевий суд відмовив у позові у цій справі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року рішення Виноградівського районного суду від 07 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» 20 538,50 дол. США, еквівалент 449 766,66 грн, - заборгованості за кредитом, 26 580,11 дол. США, еквівалент 418 902,53 грн, - заборгованості за відсотками, 35 200 грн пені та 59 891,00 грн заборгованості з комісії за користування кредитом та 5 481,00 грн сплаченого судового збору.

У решті позову відмовлено.

Апеляційний суд не прийняв до уваги довідку від 14 листопада 2008 року б/н про повне погашення кредиту, на яку посилався відповідач, оскільки вона стосується підтвердження факту відсутності податкової застави на іпотечне майно, а не кредитної заборгованості, та, встановивши, що позичальник має прострочену заборгованість за кредитним договором, стягнув її на користь банку. При цьому, суд зменшив розмір нарахованої пені відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подала касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суд не врахував ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 25 липня 2014 року, якою було встановлено повне погашення відповідачем кредиту, а поклавши в основу судового рішення платіжні документи про оплату ОСОБА_1 коштів на погашення заборгованості за кредитом до квітня 2011 року, не перевірив справжність підпису останнього у цих квитанціях.

Крім того, пославшись на пояснення керуючої відділенням філії ЗРУ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 , наданих нею як свідком, про те, що вона готувала заяву про повне погашення кредиту ОСОБА_1 , однак вказану довідку йому не видавала, суд не з`ясував, яким чином такі документи з підписом та печаткою вказаного відділення потрапили до нього.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

АТ «КБ «ПриватБанк» подало відзив, у якому просило залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржуване судове рішення, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та витребувано справу з Виноградівського районного суду Закарпатської області.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року вищезазначену справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанцій установили, що 15 травня 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 34 898 дол. США з терміном повернення до 14 травня 2021 року та сплатою 12 % річних.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору 06 квітня 2012 року банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 .

Під час розгляду вказаної справи встановлено, що спірний будинок відповідно до договору дарування житлового будинку від 19 серпня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , подарований останньому.

Рішенням Виноградівського районного суду від 10 серпня 2012 року позов АТ «КБ «ПриватБанк» задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2012 року рішення суду Виноградівського районного суду від 10 серпня 2012 року скасовано та відмовлено у позові.

Рішенням Виноградівського районного суду від 25 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 липня 2014 року, відмовлено у позові ПАТ КБ «Приват Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування.

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що на підставі заяви Виноградівського відділення філії ЗРУ «КБ «ПриватБанк» про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна була знята заборона на відчуження спірного будинку. У повідомленні про виключення запису з Державного реєстру іпотек зазначено, що підставою є довідка про повне погашення кредиту від 14 листопада 2008 року.

Допитана у якості свідка по даному факту керуюча Виноградівським відділенням філії ЗРУ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 пояснила, що вона готувала заяву, але ОСОБА_1 її не видавала та яким чином ця заява у нього опинилась і була надана приватному нотаріусу Ланчак Г. І. їй невідомо.

Під час розгляду цієї справи суд апеляційної інстанції оглянув матеріали справи № 299/461/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування та встановив, що ОСОБА_1 продовжував погашати заборгованість за кредитним договором після 14 листопада 2008 року та останній платіж вніс 29 березня 2011 року у розмірі 180,00 дол. США.

Звертаючись до суду 18 березня 2015 року, АТ «КБ «ПриватБанк» зазначало, що станом на 29 грудня 2014 року розмір заборгованості склав 100 813,41 дол. США, з яких 28 538,50 дол. США - заборгованість за кредитом, що еквівалентно 449 766,76 грн; 26 580,11 дол. США - заборгованість за процентами, що становить 418 902,53 грн; 3 822,00 дол. США - заборгованості з комісії за користування кредитом, що еквівалентно 59 891,00 грн. Також нарахована пеня у розмірі 659 915 грн за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Заяву про застосування позовної давності до заявлених банком вимог відповідач не подавав.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги та скасування судового рішення суду апеляційної інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Апеляційний суд, урахувавши обставини справи, надавши оцінку доказам, поданим сторонами, у тому числі й довідці про погашення кредиту від 14 листопада 2008 року, яка стосувалася підтвердження факту відсутності податкової застави на іпотечне майно, та квитанціям про погашення відповідачем боргу до березня 2011 року, встановивши, що боржник не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з нього кредитної заборгованості на користь банківської установи.

Колегія погоджується з таким висновком апеляційного суду.

Апеляційний суд правильно не застосував преюдицію у цій справі, оскільки спір у справі № 299/461/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 стосувався визнання недійсним договору дарування житлового будинку і в ній на встановлювалися обставини щодо наявності чи відсутності заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором. Тому колегія суддів відхиляє доводи скарги з цього приводу.

У зв`язку з наведеним, колегія вважає, що постанову апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Проте колегія не може погодитись із висновком суду апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення з відповідача відсотків, комісії та пені, нарахованих за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів, пені та комісії після прийняття Виноградівського районного суду від 10 серпня 2012 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені є необґрунтованими, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення таких коштів.

Відповідно до вимог частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що колегія суддів дійшла висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, Верховний Суд вважає за можливе вийти за межі вимог та доводів касаційної скарги.

За таких обставин, оскільки у позивача було відсутнє право стягувати проценти та неустойку після закінчення строку дії кредитного договору, а при наявності судового рішення про стягнення цих сум, вимог про застосування наслідків, передбачених статтею 625 ЦК України, банк не заявляв, то у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення процентів, пені та комісії не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості та підлягає скасуванню в цій частині відповідно до вимог статті 412 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року в частині стягнення процентів, пені та комісії скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів у розмірі 26 560,11 дол. США, еквівалент 418 902,53 грн, пені у розмірі 35 200,00 грн та комісії у розмірі 59 891,00 грн відмовити.

В іншій частині постанову апеляційного суду Закарпатської області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

Судді:Н. О. Антоненко І. О. Дундар

В. І. Журавель

М. М. Русинчук