П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/13191/18

Провадження № 22-ц/4815/876/19

Головуючий у Рівненському міському суді: Бердій М.А.

Дата і місце ухвалення рішення суду:

04 квітня 2019 року в м. Рівне

Час і дату виготовлення повного тексту не зазначено

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк";

представники учасників справи:

позивача - адвокат Рудик Олександр Андрійович;

відповідача - адвокат Чупіль Роман Ростиславович

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року в цивільній справі за ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Кредит-Капітал") про визнання недійсним кредитного договору,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк" (далі - ПАТ "УкрСиббанк") про визнання недійсним кредитного договору. Мотивуючи свої вимоги, покликався на укладений 06 грудня 2017 року між ним та відповідачем договір №0 про отримання кредиту в розмірі 45 045,05 гривень на споживчі цілі строком на 48 місяців. Проте згодом він усвідомив, що оспорюваний правочин укладений з істотним порушенням норм законодавства, а також на час його укладення, було порушено процедуру доведення інформації до його відома про споживчий кредит, а тому позивача було введено в оману щодо його умов, зокрема, щодо прав і обов`язків сторін правочину, пов`язаних із сплатою чи несплатою послуг та відповідальності за порушення зобов`язань, які дали банку можливість нараховувати комісію за управління кредитом у розмірі 1, 60 процентів від суми кредиту. Вважав, що всупереч ст. 203 ЦК України договір не відповідає даним, наданим позичальнику до укладення кредитного договору, та порушує норми законодавства у сфері споживчого кредитування і захисту прав споживачів. Крім того, при укладенні кредитного договору не було додержано його обов`язкової письмової форми.

З наведених міркувань просив визнати недійсним договір №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 06 грудня 2017 року, укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та ОСОБА_1 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду.

У поданому на позов відзиві ПАТ "Укрсиббанк" не визнавало позовні вимоги в зв`язку із їхньою безпідставністю та необґрунтованістю. Зазначало, що підписавши оскаржуваний договір, позивач підтвердив, що ознайомлений з правилами, які були розміщені в газеті "Урядовий кур`єр" від 09 червня 2017 року №105, чим підтвердив та погодив умови вказаних правил. Фактично ж, підставою для звернення до суду є нарахування банком комісії за управління кредитом, тобто дії, які вчиненні не при укладенні оскаржуваного договору, а при його виконанні. Тому вважало, що законом не передбачено визнання договору недійсним у разі порушення його умов сторонами.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначав, що суд попередньої інстанції не встановив і не дав оцінки тим обставинам, що паспорт споживчого кредиту, кредитний договір, правила споживчого кредитування а також розміщена на веб-сайті інформація про умови стягнення комісії за управління кредитом суперечать одна одній, тобто є взаємовиключними. В свою чергу, позивач за для встановлення цих обставин подав заяву, в якій просив суд оглянути офіційну веб-сторінку відповідача, проте суд у задоволенні такої заяви відмовив, покликаючись на відсутність технічної можливості, при цьому навіть не зазначив у рішенні мотивів відхилення доказів, про огляд яких клопотав позивач. Окрім цього, суд застосував норми матеріального права, які втратили чинність задовго до підписання оспорюваного договору, а саме ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" яка вилучена 15 листопада 2016 року та п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які втратили чинність 08 червня 2017 року. При цьому суд не застосував норми закону, що підлягали застосуванню, з огляду на те, що умови кредитного договору не узгоджуються з вимогами Законів України "Про захист прав споживачів" та "Про споживче кредитування". Вважав встановлений банком у кредитному договорі обов`язок боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення послуг, які надаються клієнту за вказану комісію, незаконним, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі №695/3474/17.

З викладених мотивів просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким визнати недійсним договір №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку від 06 грудня 2017 року, укладеного між ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 .

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач, вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними та необґрунтованими, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначав, що ПАТ "Укрсиббанк" у відповідності до вимог Закону України "Про споживче кредитування" виконав усі вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит, а позивач, укладаючи такий договір про надання споживчого кредиту, з можливістю відкриття карткового рахунку підтвердив свій усвідомлений вибір. У додатку №1 до даного договору сторони узгодили умови нарахування та сплати позичальником комісії, зокрема, комісію у розмірі 1,60 процентів від суми кредиту, у випадку недотримання таких умов позичальником. Вказав, що позивачем визнано несвоєчасність здійснення платежу відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту, а тому відповідач правомірно почав нараховувати комісію у розмірі 1,60 процентів, що складає 720, 72 гривень. Як вбачається з Графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту додатку №1 до договору, такий розмір комісії був зазначений банком. Отже, твердження позивача про те, що зміст паспорта споживчого кредитування, кредитний договір та Правила є взаємовиключними, вважає необґрунтованими. На переконання відповідача, пред`явленням позову про визнання договору недійсним позивач намагається уникнути сплати тих сум, які були передбачені умовами договору. Також відповідач зазначив, що чинним законодавством не передбачено визнання договору недійсним у разі порушення сторонами чи однією з сторін його умов. Крім того, позивач відповідно до Закону України "Про споживче кредитування" мав право відмовитись від договору про споживчий кредит протягом 14 календарних днів, з дня укладення договору, без пояснення причин, у т.ч. в разі отримання ним грошових коштів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, 06 грудня 2017 року між позивачем і ПАТ "УкрСиббанк" був укладений договір №0 про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, за умовами якого кредитодавець надав позичальнику 45 045,05 гривень для особистих потреб, а останній зобов`язався повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до положень договору та правил.

Згідно з пунктом 1.2. цього договору правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною. Підписуючи договір, сторони підтвердили, що досягли згоди за усіма істотними умовами договору, які викладені в цьому договорі та в правилах. Підписи сторін під договором вважалися одночасно підписами під правилами, при цьому після підписання сторонами цього договору, правила не підлягали додатковому підписанню сторонами і вступали в силу для сторін одночасно із підписанням самого договору.

Відповідно до пункту 3.4. договору повернення кредиту, плати за кредит, інших платежів здійснюються у відповідності з правилами (договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АТ "УкрСиббанк".

Згідно з пунктом 3.5. договору позичальник зобов`язується повертати кредит, плату за кредит, інші платежі шляхом внесення ануїтетних платежів відповідно до графіка, що викладений у додатку №1 до договору, але в будь-якому випадку кредит повинен бути повернутий не пізніше 06 грудня 2021 року.

Відповідно до п.п.3.6., 3.7 договору розмір ануїтетного платежу становить 2 382 гривень. Ануїтетний платіж повинен сплачуватись щомісячно до 6 числа (включно) кожного місяця.

Згідно з пункту 3.11 договору позичальник сплачує банку комісії відповідно до умов цього договору та додатку №1 до договору, який є його невід`ємною частиною.

Пунктом 4.2 договору стверджено, що банк має право застосувати або не застосовувати комісію за надання послуг з управління кредитом розміром до 500 гривень при простроченні сплати платежу.

У додатку №1 до договору №0 від 06 грудня 2017 року зазначено, що комісія 2 в розмірі 1,60 процентів від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу) нараховується банком у випадку, недотримання позичальником п.3.5.1 договору.

Сторони погодили, що позичальник щомісячно до 6 числа (включно) перераховує на рахунок банку зазначений у п.3.4 цього договору суму, що дорівнює розміру страхового платежу відповідно до умов договору добровільного страхування, укладеного між позичальником та ПрАТ "СК "Кардіф", та доручає банку здійснювати щомісячне (6 числа кожного календарного місяця) перерахування сплаченої позичальником суми щомісячного страхового платежу на рахунок ПрАТ "СК "Кардіф" (пункт 3.5.1 договору).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, сам договір укладений в письмовій формі, він містить всі істотні умови, передбачені законом для таких договорів, які були узгоджені сторонами, а, в свою чергу, позивачем не було надано належних доказів у розумінні ст. 80 ЦПК України для визнання договору недійсним. Тому судом відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Проте колегія суддів частково з таким твердженням погодитися не може.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З роз`яснень пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" видно, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що волевиявлення позичальника на укладення правочину відповідало його волі. Також враховується, що від часу укладення договору та звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом минуло понад півроку, тобто протягом певного проміжку часу його повністю влаштовували умови кредитного договору, а спірні відносини виникли у зв`язку із нарахуванням банком комісії, передбаченої за недотримання умов договору позичальником.

Причини виникнення у банку права нарахування такої комісії, а саме несвоєчасність зарахування платежу відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту відповідач не заперечує і сам.

Між тим, відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України "Про захист прав споживачів".

Відповідно до статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Договір про споживчий кредит - це вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування").

Тобто споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пункт 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" вказує, що загальною вартістю кредиту є сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом.

Згідно з пунктом 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ч. ч. 1,2,5,7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи положення ст. 18 цього Закону України "Про захист прав споживачів", для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року (справа № 130/904/16-ц, провадження № 61-16542св18), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року (справа № 164/620/15-ц, провадження № 61-16767св18).

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що положення оспорюваного договору та додатку №1 щодо застосування комісії за надання послуг з управління кредитом є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Пунктом 4.2 договору стверджено, що банк має право застосувати або не застосовувати комісію за надання послуг з управління кредитом розміром до 500 гривень при простроченні сплати платежу. В свою чергу, й у додатку №1 до договору зазначено, що комісія в розмірі 1,60 процентів від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу) нараховується банком у випадку, недотримання позичальником п.3.5.1 договору, проте, як правильно ствердив автор апеляційної скарги, такі умови є взаємовиключними, суперечать одна одній і, очевидно, що при підписанні таких умов позичальник міг їх не розуміти.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Тобто нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Крім того, апеляційний суд погоджується й з тим, що подальше щомісячне нарахування комісії, передбаченої за недотримання умов договору позичальником, є несправедливим, суперечить принципам розумності та добросовісності, як наслідок, вносить дисбаланс у договірні права та обов`язки позивача як споживача послуг банку та суперечать ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

При цьому, апеляційний суд враховує кінцевий загальний розмір нарахування такої комісії, розмір якої становитиме близько 70 процентів від первісної суми наданого кредиту та обставини, які спонукали банк застосувати ці нарахування, тобто прострочення лише на 6 календарних днів зарахування ануїтетного платежу боржником, що значно збільшує загальну вартість кредиту, а тому є несправедливим.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення позову є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.

На підставі ст.ст. 3, 15, 203, 230, 509, 1054 ЦК України, ст. 11, ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування", Рішень Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 та від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 квітня 2019 року частково скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" (правонаступник - Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Кредит-Капітал") про визнання недійсним кредитного договору задовольнити частково.

Визнати недійсними з моменту укладення умови пункту 4.2 договору №0 від 06 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 і Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк", про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

Визнати недійними з моменту укладення положення додатку №1 до договору №0 від 06 грудня 2017 року, укладеного між ОСОБА_1 і Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк", в частині щодо нарахування комісії в розмірі 1,60 процентів від суми кредиту за недотримання позичальником пункту 3.5.1 та графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту в частині нарахування комісії за управління кредитом.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 18 год. 20 хв. 13.08.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С.Шимків