ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року

м. Харків

справа № 637/375/19

провадження № 22-ц/818/5158/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Сидорчук М.О.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Шевченківський районний суд Харківської області, Чугуївський міський суд Харківської області, Ізюмська місцева прокуратура Харківської області, Прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області, ухвалене 29 серпня 2019 року о 15 годині 00 хвилин у складі судді Клімової С.В. (повний текст рішення складений 6 вересня 2019 року),

УСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати факт порушення Шевченківським районним судом Харківської області статті 6 Європейської Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини; визнати факт порушення Чугуївським міським судом Харківської області статті 6 Європейської Конвенції та статті 1 Протоколу 1 про захист основоположних прав та свобод людини; визнати факт порушення Ізюмською місцевою прокуратурою Харківської області, Прокуратурою Харківської області права передбаченого ст. 13 Європейської Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини, зобов`язати Державну казначейську службу України списати з відповідного рахунку 900 000 грн на відшкодування завданої незаконними діями, бездіяльністю правоохоронних органів та суду моральної шкоди, постановити окрему ухвалу до ДБР про притягнення винних осіб до відповідальності.

Позов мотивований тим, що 11.02.2009 позивач звернувся до Шевченківського районного суду Харківської області з позовом до дільничного інспектора Шевченківського РВ ГУМВС України в Харківській області Юсіфова Андрія Нуродіновича про скасування протоколу та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, а 09.04.2009 Шевченківським районним судом Харківської області було відмовлено в задоволенні позовних вимог. 15.04.2009 зазначену постанову на двох аркушах-листах машинописного тексту було направлено на адресу позивача. Під час ознайомлення з матеріалами справи позивачем було виявлено сфальсифіковану постанову Шевченківського районного суду Харківської області від 09.04.2004 на трьох аркушах-листах машинописного тексту. 09.09.2009 враховуючи вище вказану фальсифікацію матеріалів адміністративної справи № 2-А-7/2009 року, позивач звернувся до прокуратури Шевченківського району Харківської області та в подальшому до Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області і прокуратури Харківської області із заявою на неправомірні дії службових осіб Шевченківського районного суду Харківської області, яка в порушення КПК України розглянута не була, не було встановлено звідки взялося дві неідентичні постанови суду. При цьому заяви розглядалися відповідно до Закону України «Про звернення громадян», що є недопустимим та порушенням імперативної норми ст. 214 КПК України. З того часу, тобто більше 10 років, звернення ОСОБА_1 не були внесені до ЄДРДР, чим було порушено ст. 13 Конвенції, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

01.10.2009 Шевченківським районним судом Харківської області направлено на адресу позивача відповідь про проведення службового розслідування, в результаті якого до секретаря канцелярії суду були застосовані заходи дисциплінарного впливу.

05.07.2012 Вищим Адміністративним судом Харківської області постанову Шевченківського районного суду Харківської області від 09.04.2009 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

30.08.2012 Шевченківським районним судом Харківської області винесено постанову про скасування постанови від 02.02.2009 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, справу про адміністративне правопорушення закрито. При цьому зазначену справу було розглянуто судом з перевищенням своїх повноважень, що є порушенням ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з цим позивач у 2015 році звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди (справа № 636/664/15-ц, 637/228/15-ц, 636/228/15-ц), у яких ОСОБА_1 відмовлено в позовних вимогах в повному обсязі. Під час розгляду вищевказаних справ суддею Шевченківського районного суду Харківської області за попередньою змовою з Чугуївським районним судом Харківської області було залучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву, у якому була надана недостовірна інформація стосовно надання позивачу судового рішення по вищевказаній адміністративній справі. Більш того, за попередньою змовою зазначених суддів по справі № 636/664/15-ц суддею Стеганцовим С.М. не виконано ухвалу Чугуївського районного суду Харківської області стосовно надання матеріалів службової перевірки. По справам № 637/228/15-ц, № 636/228/15-ц не розглянуто жодного клопотання, надання правової оцінки технічному запису судового процесу по вищезазначеній адміністративній справі, не розглянуто заяви про відвід складу суду, не витребувано від органів прокуратури наглядове провадження № 40/09, чим порушено ст.6, 13 Конвенції - право позивача на ефективне звернення до правосуддя. Вказаними неправомірними діями відповідачі спричинили позивачу моральну шкоду, яка виразилася в неодноразових порушеннях його прав на ефективне звернення до правосуддя та на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі: невнесення заяв про кримінальне правопорушення в ЄДРДР в розумний строк, передачі звернень до осіб, дії та бездіяльність яких оскаржуються, ненадання двох неідентичних постанов Шевченківського райсуду Харківської області, розгляд справ упередженим та небезстороннім судом без повідомлення про розгляд позивача, невиконання основних завдань кримінального провадження. ОСОБА_1 зазнає суттєвих душевних страждань та переживань в зв`язку з тим, що відчуває абсолютну безпомічність перед відповідачами щодо захисту своїх прав, що підриває у нього віру у можливість захисту своїх інтересів правовими методами.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що позивач не довів факт незаконної дії або бездіяльності, незаконності рішень відповідачів, вину відповідачів у заподіянні йому моральної шкоди та не надав належних та достатніх доказів на підтвердження зазначених фактів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не досліджувалися та відповідно не надавалася правова оцінка всім доводам позовної заяви. Так, судом не враховано постанови Верховного Суду стосовно застосування норми матеріального права в подібних правовідносинах, яка є обов`язкова для суду, не враховано практику прецедентів ЄСПЛ. Також вказує на те, що судом не враховано, що постанови прокуратури Шевченківського району чотири рази скасовувалися Балаклійським районним судом Харківської області з направленням матеріалів справи № 40/09 на новий розгляд, додаткове розслідування в період 2002-2012 років і до сьогоднішнього дня не виконані, що вказує на бездіяльність та невиконання службових обов`язків, тобто неправомірність дій, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу голова Чугуївського міського суду Харківської області Гуменний З.І. просить закрити апеляційне провадження у справі відносно Чугуївського міського суду Харківської області, посилаючись на те, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається: суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Як убачається із матеріалів справи, позов ОСОБА_1 , зокрема, пред`явлений до Шевченківського районного суду Харківської області, Чугуївського міського суду Харківської області та стосується визнання фактів порушення зазначеними судами статті 6 та статті 1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини (а.с. 1-3).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з частиною першою статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтями 62, 126, 129 Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов?язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватися у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини першої статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини першої статті 3, статті 17, частини третьої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Згідно з пунктом 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Вчинені суддею (судом) процесуальні дії з розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчиняються чи ухвалюються.

Вчинені судом (суддею) у відповідній справі процесуальні дії й ухвалені у ній рішення не підлягають окремому судовому оскарженню шляхом ініціювання нового судового процесу.

Тобто, якщо позивач вважав, що суд допустив порушення норм права під час розгляду його справи, він мав можливість оскаржити ухвалені у цих справах судові рішення до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у відповідному процесуальному законі.

Щодо цивільної відповідальності, до якої позивач мав намір притягнути суди-відповідачів, Консультативна рада європейських суддів зазначає, що, беручи до уваги принцип незалежності суду: i) засобом захисту від судових помилок (стосовно питань юрисдикції, суті справи або процедури розгляду) повинна бути належна система апеляційного оскарження рішень (як з дозволу суду, так і без дозволу); ii) будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави; iii) недоцільним є притягнення судді до будь-якої особистої відповідальності за здійснення ним уповноважених професійних обов`язків, навіть шляхом відшкодування збитків державі, крім випадків навмисного порушення (пункт 76 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів).

Зазначений підхід однаково застосовний як особисто до суддів, так і до судів, в яких вони здійснюють правосуддя.

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені.

Вказаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах: від 08 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (провадження № 14-90цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (провадження № 14-399цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 489/5045/18 (провадження № 14-191цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У порушення статей 89, 263, 264 ЦПК України суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , не врахували, що суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені, а будь-яка компенсація за інші недоліки в процесі здійснення правосуддя (у тому числі, наприклад, порушення строків розгляду справи) може вимагатися тільки від держави. Разом з тим, позивачами визначено відповідачем у справі суд, а не державу.

Зазначений висновок збігається із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 липня 2019 року у цивільній справі № 636/5534/15.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, провадження у цивільній справі № 637/375/19 в частині позовних вимог до Шевченківського районного суду Харківської області, Чугуївського міського суду Харківської області, слід закрити із наведених вище підстав.

Щодо позовних вимог до Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, Прокуратури Харківської області, то ОСОБА_1 обґрунтовує їх тим, що 09.09.2009 він звернувся до прокуратури Шевченківського району Харківської області та в подальшому - до Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області і прокуратури Харківської області із заявою про фальсифікацію Шевченківським районним судом Харківської області матеріалів адміністративної справи № 2-А-7/2009 року, яка в порушення КПК України розглянута не була, не було встановлено звідки взялося дві неідентичні постанови суду в одній адміністративній справі. При цьому заяви розглядалися відповідно до Закону України «Про звернення громадян», що є недопустимим та порушенням імперативної норми ст. 214 КПК України. З 2009 року звернення ОСОБА_1 не були внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, чим порушено ст. 13 Конвенції, що є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди.

На підтвердження незаконності дій працівників прокуратури ОСОБА_1 надав копію постанови помічника прокуратури Шевченківського району Харківської області від 10.02.2012, якою відмовлено в порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області Тордії Е.Н ОСОБА_2 за заявою ОСОБА_1 від 09.09.2009 (а.с. 5-7); постанову Балаклійського районного суду Харківської області від 28 лютого 2011 року, якою скасовано постанову слідчого прокуратури Шевченківського району Харківської області від 10.11.2010 про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні судді Шевченківського районного суду Харківської області Тордії Е.Н.(а.с. 9-10); лист Генеральної прокуратури України № 06/1-17054-11 від 17.01.2012, яким ОСОБА_1 повідомлено, що постанову прокуратури Шевченківського району Харківської області від 01.04.2011 про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_3 скасовано, матеріали направлено прокурору Харківської області для організації додаткової перевірки, хід якої взято на контроль (а.с. 11).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України), відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Склад спеціального делікту «відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури або суду» передбачено статтею 1176 ЦК України. За змістом частини першої вказаної статті шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову або службову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року ( провадження № 6-440-цс16).

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пункті 3 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення учасники справи, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності, суть якого відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди та факту незаконної бездіяльності працівників прокуратури. Скасування постанов про відмову в порушенні кримінальної справи не є свідченням незаконності дій працівників прокуратури та підставою для відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача в частині незаконності відмови в задоволенні його позову до Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, Прокуратури Харківської області не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи. І рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 255, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року змінити, скасувавши в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області, Чугуївського міського суду Харківської області про встановлення факту порушення Європейської Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та відшкодування моральної шкоди.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського районного суду Харківської області, Чугуївського міського суду Харківської області в цій частині закрити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2019 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний