ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/454/19Головуючий по 1 інстанції
Категорія: на ухвалу Пироженко С.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: :

Головуючого Нерушак Л.В. (суддя-доповідач)

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

за участю секретаря Винник І.М.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ;

позивач - ПАТ «Укрсоцбанк»;

відповідач - ОСОБА_2 ;

заінтересована особа - Центральний відділ ДВС у м. Черкаси Головного територіального управління юстиції в Черкаській області;

особа, яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2019 року, постановлену під головуванням судді Пироженко С.А. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси 19.08.2019 року, повний текст ухвали складений 23 серпня 2019 року, у справі за заявою ОСОБА_1 про зміну стягувача у виконавчому провадженні, -

в с т а н о в и в :

07.02.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні, посилаючись на те, що згідно договору поруки № ДП 895/03-012-080 від 31 травня 2006 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зобов`язалися перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 «позичальником», зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків, а також можливих штрафних санкцій у розмірі та у випадках, передбачених договором кредиту № 895/03-021 -080 від 31.05.2006 року.

ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся в Соснівський районний суд м. Черкаси з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до відповідачів ОСОБА_3 ОСОБА_2

02 квітня 2013 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси було стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту на загальну 429 196 (чотириста двадцять дев`ять тисяч сто дев`яносто шість) гривень 92 копійки.

За вказаним рішенням згідно, виданих судом виконавчих листів, Центральним відділом ДВС в м. Черкаси ГТУЮ в Черкаській області відкрито виконавчі провадження № 44944745.

06 грудня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» було відступлено право вимоги за вказаним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНМАРК».

19 грудня 2018 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНМАРК» та ОСОБА_1 (РНОКҐІП НОМЕР_1 ) укладено договір № 788/11-18 КК-К про відступлення права вимоги за договором кредиту № 895/03-021-080 від 31 травня 2006 року.

За вказаним договором ОСОБА_1 отримав право вимоги за договором кредиту та договором поруки (п.1.2.1. Договору). Загальний розмір заборгованості, право вимоги якої перейшло до ОСОБА_1 , становить 893 059 гривень 36 копійок.

За таких обставин, первісний кредитор вибув з виконавчого провадження, а ОСОБА_1 набув прав нового кредитора (правонаступництво), вважає заявник, тому ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою про заміну стягувача у виконавчому провадженні.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив ухвалу в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги ст.ст. 512, 514, 515, 656, 1078 ЦК України, ст. 442 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. На думку ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не може бути стороною у виконавчому провадженні, адже не є фінансовою установою, та не може надавати фінансові послуги. Також скаржник вважає помилковим висновок суду стосовно того, що відсутні докази того, що між сторонами укладався договір відступлення права вимоги за договором кредиту. Крім того, скаржник зазначає, що право вимоги за кредитним договором перейшло до ОСОБА_1 за договором цесії, а не договором факторингу, а тому не суперечить вимогам ст. 1054 ЦК України та підпадає під дію ст. 656 ЦК України, а за таких обставин, заява ОСОБА_1 про заміну сторони у виконавчому провадженні має бути задоволена.

ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 серпня 2019 року, заяву ОСОБА_1 задовольнити, замінити первісного стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» () у виконавчому провадженні № 44944745, за виконавчим листом Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 2-1767/12 на його правонаступника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції .

Заслухавши суддю - доповідача, представника заявника, яка з`явилася в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала суду першої інстанції відповідає вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні, суд першої інстанції виходив з того, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Судом зазначено, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, вважає, що судом першої інстанції дотримано вимоги чинного законодавства при постановленні оскаржуваної ухвали, не допущено порушення процесуального та матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом згідно кредитного договору № 895/06-021-080 від 31 травня 2006 року, укладеного ПАТ «Укрсоцбанк« та ОСОБА_3 , йому було надано кредит в розмірі 405 440 грн. зі сплатою 17,5 % річних з кінцевим строком повернення кредиту до 20 травня 2016 року.

В якості забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір поруки № 895/06-021-080 від 31 травня 2006 року. За умовами даного договору поруки поручитель ОСОБА_2 поручилася перед банком за своєчасне та повне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором.

У зв`язку з невиконанням умов договору та заборгованістю за кредитним договором банк звернувся з позовом у суд про стягнення заборгованості та рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 02 квітня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 429 196 грн. 92 коп.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Із наявних матеріалів виконавчого провадження № АСВП 44944745 вбачається, що 01 жовтня 2014 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся із заявою до Соснівського відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження на виконання вище значеного рішення суду.

03 жовтня 2014 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу в сумі 429 196 грн. 92 коп. солідарно.

06 грудня 2018 року було укладено договір про відступлення права вимоги за договором кредиту № 895/03-021-080 від 31 травня 2006 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНМАРК» (а. с. 9-10).

Відповідно до вимог п.1.1 даного договору передбачено, що первісний кредитор передає новому кредитору всі права вимоги за зобов`язаннями, визначеними в п.1.2 цього договору, а новий кредитор приймає такі права вимоги та сплачує винагороду на умовах, визначених у цьому договорі.

19 грудня 2018 рок, між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНМАРК» та ОСОБА_1 (РНОКҐІП НОМЕР_1 ) укладено договір № 788/11-18 КК-К про відступлення права вимоги за договором кредиту № 895/03-021-080 від 31 травня 2006 року (а.с.12-15).

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України.

Згідно ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторонни її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь - якій стадії процесу.

У відповідності до ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Таким чином, виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статі 15 Закону України "Про виконавче провадження", з урахуванням положень статі 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

У зв`язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, тому припиняється її статус як сторони виконавчого провадження, а її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч.5 ст.15 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 442 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов`язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов`язки в зобов`язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначені норми, суд першої інстанції прийшов правильного та обґрунтованого висновку, що процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні - це заміна на будь-якій стадії виконавчого провадження стягувача або боржника іншою особою у зв`язку з вибуттям правопопередника після постановлення щодо нього судового рішення i заміни його правонаступником. Тобто підставою заміни кредитора внаслідок правонаступництва, у тому числі й у виконавчому провадженні, є настання певних обставин, які мають юридичне значення, і в результаті яких виникають цивільні права та обов`язки, або пряма вказівка акта цивільного законодавства, що не залежить від умов та порядку здійснення виконавчого провадження органами і посадовими особами.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями, в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вірно послався та обґрунтував свої висновки, що з наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ, з чим і погоджується колегія суддів, тому заявник, який є фізичною особою, не може надати такі фінансові послуги та бути замінений, як сторона - стягувач , у виконавчому провадженні.

Із матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права.

Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16).

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для встановлення неправильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду, вважає за важливе, що слід звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Із правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) слідує, що договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 ЦК України зумовлює його недійсність.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року № 61-45112св18.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що право вимоги за кредитним договором перейшло до ОСОБА_1 за договором цесії, а не договором факторингу є необґрунтованим, не спростовують висновків суду першої інстанції, і не підтверджують порушення судом норм процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про заміну первісного стягувача ПАТ`Укрсоцбанк» у виконавчому провадженні № 44944745 за виконавчим листом № 2-1767 /12, виданим Соснівським районним судом м. Черкаси на правонаступника ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги про скасування ухвали суду першої інстанції та задоволення заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому підлягають залишенню без задоволення колегією суддів апеляційного суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою і підстав для скасування ухвали за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 19.08.2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про заміну стягувача у виконавчому провадженні - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко