МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 487/3839/17 Категорія
Провадження № 22-ц/812/599/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Крамаренко Т.В., Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Павлової Ж.П. у приміщенні суду о 10 год. 30 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В :

В липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємця другої черги після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 грудня 1999 року належало на праві спільної часткової власності кожному по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

15 липня 2015 року ОСОБА_7 , який є сином ОСОБА_6 та батьком ОСОБА_4 , помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеної квартири, яку ОСОБА_6 прийняла згідно ст. 1261 ЦК України. Проте за життя не здійснила реєстрацію права власності на спадкове майно. Інші особи не подавали заяв про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 та рідною бабусею ОСОБА_4

Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_6

14 липня 2017 року ОСОБА_1 подала державному нотаріусу Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , як спадкоємець другої черги, але постановою за вих. №1497/02-14 від 14 липня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , оскільки в матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_4 від 30 травня 2017 року про прийняття спадщини, а саме спадкоємця, передбаченого ч.1 ст. 1266 ЦК України.

Позивач вважає, що такі дії нотаріуса ґрунтуються на не вірному тлумаченні вимог чинного законодавства та обставин справи. ОСОБА_4 дійсно має право на спадкування у порядку представлення частки спадщини, яка б належала її рідному батьку ОСОБА_7 від його рідної матері ОСОБА_6 , яка складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 , оскільки якщо ОСОБА_7 був би живим на день смерті ОСОБА_6 , то він би отримав у спадок лише те майно, яким володіла за життя ОСОБА_6 (1/2 частина квартири).

Інша частина належить ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом починаючи з 15 липня 2015 року після смерті її сина ОСОБА_7 і ця частка спадщини не може бути успадкована за правом представлення ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що підлягає спадкуванню за законом на загальних підставах в порядку черговості передбаченому ст. ст. 1261-1265 ЦК України, за яким єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 є її рідна сестра ОСОБА_1 .

Також посилалася на те, що ОСОБА_4 втратила право на спадкування після смерті свого батька ОСОБА_7 , оскільки не прийняла спадщину у встановленому порядку та строки.

У вересні 2017 року відповідачка ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_1 із зустрічним позовом про визнання за нею права власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем першої черги за правом представлення після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_4 зазначала, що 30 травня 2017 року звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як онука ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 , тобто як спадкоємець першої черги за правом представлення.

Постановою від 20 липня 2017 року Державний нотаріус Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії, тобто у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі того, що останньою не надані правовстановлюючі документи (оригінали), що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.

Оскільки свої права в позасудовому порядку захистити не може, та з огляду на те, що ОСОБА_1 пред`явила до неї позов вона вимушена була пред`явити зустрічний позов.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, а зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом, як спадкоємцем першої черги та за правом представлення, після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У стягненні витрат на правничу допомогу ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність рішення суду, на невідповідність висновків суду обставинам справи та вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_4 звернулася до суду з відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5 не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1999 року були власниками кожний по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , який є сином ОСОБА_6 та батьком ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеної квартири, яку ОСОБА_6 прийняла згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України. ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 та рідною бабусею ОСОБА_4

Третьою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_6

30.05.2017 року ОСОБА_4 звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, як онука ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 , тобто як спадкоємець першої черги за правом представлення.

Постановою від 20.07.2017 року Державний нотаріус Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори відмовив ОСОБА_4 у вчиненні нотаріальної дії, тобто у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі того, що останньою не надані правовстановлюючі документи (оригінали), що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.

В свою чергу, 14.07.2017 року ОСОБА_1 подала державному нотаріусу Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори заяву про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 , як спадкоємець другої черги, проте, згідно постанови за вих. №1497/02-14 14.07.2017 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 їй було відмовлено, оскільки в матеріалах спадкової справи міститься заява ОСОБА_4 від 30 травня 2017 року про прийняття спадщини, а саме спадкоємця після смерті ОСОБА_6 , передбаченого ч.1 ст. 1266 ЦК України.

Проаналізувавши зазначені обставини у справі у їх сукупності та врахувавши положення ст. 1258, 1261, ч.1 ст.1266 ЦК України, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволенню не підлягає, оскільки позивач за первісним позовом є спадкоємицею другої черги, а зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги за правом представлення.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Так, за правилами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування, зокрема, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України діти спадкодавця мають право на спадкування у першу чергу. У другу чергу право на спадкування за законом мають відповідно до ст. 1262 ЦК України рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Згідно з ч.1 ст. 1266 ЦК України ту частину спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, спадкують внуки, правнуки спадкодавця.

По своїй суті спадкування за правом представлення - це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, який не є окремою підставою або видом спадкування і за яким суб`єктами спадкування стають певні спадкоємці за законом.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1999 року були власниками кожний по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеної квартири. Цю спадщину прийняла його мати ОСОБА_6 , яка на день смерті ОСОБА_7 проживала з ним. Крім того 11.08.2015 року, тобто у визначений ст. 1270 ЦК України 6-місячний строк з часу відкриття спадщини, вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Проте за життя вона не здійснила реєстрацію права власності на спадкове майно.

Інші спадкоємці згідно копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_7 , з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталися.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є

правом, а не обов`язком спадкоємця.

Таким чином, не зважаючи на те, що ОСОБА_6 не отримала свідоцтво про право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , до неї перейшло право власності на Ѕ частку спірної квартири, яка належала ОСОБА_7 в порядку спадкування з часу його смерті, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. На день її смерті згідно довідки від 29.05.2017р., що знаходиться в копії спадкової справи, в спірній квартирі ніхто крім неї зареєстрований не був. Спадковим майном на день її смерті була квартира АДРЕСА_1 в цілому.

ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою померлої, 19 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

30 травня 2017 року ОСОБА_4 також звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 у відповідності до ч.1 ст. 1266 ЦК України, оскільки син спадкодавиці, а її батько ОСОБА_7 помер до відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Отже, ОСОБА_7 був сином спадкодавця ОСОБА_6 і спадкоємцем першої черги за законом ( ст. 1261 ЦК України), а рідна сестра ОСОБА_6 - ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги.

Виходячи із вищенаведених положень закону та встановлених судом фактичних обставин, ОСОБА_4 має право спадкування після смерті ОСОБА_6 за правом представлення свого батька ОСОБА_7 , який помер до відкриття спадщини, тобто є спадкоємцем за законом першої черги за правом представлення.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 задоволенню не підлягають, оскільки вона є спадкоємицею другої черги, а зустрічний позов ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги за правом представлення, тому за нею слід визнати в порядку спадкування право власності на спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_7 з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася та спадщину після його смерті не прийняла, що спадщина ОСОБА_7 в повному обсязі належала ОСОБА_6 , а також з тим, що на день її смерті вона складалася з Ѕ частини спірної квартири, що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1999р. та Ѕ частини квартири, яка належала їй з 17 липня 2015р. як спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 .

Однак, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 має право на спадкування після смерті ОСОБА_6 в порядку представлення тільки на Ѕ частину квартири, яка належала ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1999р., оскільки у разі, якщо б її батько ОСОБА_7 був живим на день смерті ОСОБА_6 , то мав би право на спадкування тільки цієї частини, і не має права на спадкування в порядку представлення на Ѕ частину квартири, яка перейшла до ОСОБА_6 в порядку спадкування після смерті самого ОСОБА_7 , ґрунтується на неправильному трактуванні норм права, яке регулює спірні правовідносини.

При цьому колегія суддів враховує те, що апелянт сама визнає, що на день смерті ОСОБА_6 спадкове майно складалося з Ѕ частини спірної квартири, що належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1999р. та Ѕ частини квартири, яка належала їй з 17 липня 2015р. як спадкове майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 , тобто спадковим майном була спірна квартира в цілому. Те, що частина спірної квартири за життя була отримана нею в порядку спадкування після смерті особи, який був би її спадкоємцем, якби був живий на час її смерті, вирішального значення для спадкування не має, а отже не є перешкодою для дочки такої особи на спадкування за представленням після смерті ОСОБА_6 всього спадкового майна, яке належало їй на праві власності на день її смерті.

З урахуванням викладеного не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення, також доводи апеляційної скарги про те, що Цивільний кодекс України не передбачає можливості повторного успадкування одного і того ж самого майна тією самою особою, яка втратила на це право, оскільки в даному випадку ОСОБА_4 спадкує не після смерті ОСОБА_7 , право на яке вона втратила, а після смерті ОСОБА_6 все майно, яке належало вже їй на день смерті.

При прийнятті остаточного рішення у справі, колегія суддів враховує також те, що у ОСОБА_7 є ще одна дочка ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , яка після укладення 06.06.2015р. шлюбу з ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_10 . Згідно паспорту РФ вона мешкає та зареєстрована в АДРЕСА_2 . Серпухов, АДРЕСА_3 з 16 березня 2013 року. Як убачається з матеріалів спадкових справ, заведених, як після смерті ОСОБА_7 , так і після смерті ОСОБА_6 , вона ні після смерті батька, ні після смерті бабусі ОСОБА_6 з заявами про прийняття спадщини у визначений законом 6-місячний строк не зверталася. Тобто ОСОБА_8 не є спадкоємцем, який прийняв спадщину.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про безпідставну відмову суду в зупиненні провадження у справі до набрання законної сили рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва у справі № 488/277/18. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , виходячи з наступного.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішення в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупинення провадження у справі це тимчасове припинення судом учинення процесуальних дій під час розгляду справи з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому її розгляду, і, передбачити усунення яких неможливо.

При цьому слід враховувати, що неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи.

Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Між двома справами повинен існувати близький взаємозв`язок, який зазвичай проявляється у тому, що факти, які будуть встановлені в одній справі (яка розглядається), будуть мати преюдиційне значення у іншій справі (провадження у якій зупинене).

Відповідно до роз`яснень п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Звертаючись з клопотанням про зупинення провадження у справі, ОСОБА_1 вважала, що підставою для зупинення провадження у даній справі є те, що результат розгляду справи Корабельним районним судом м. Миколаєва стосується обставин, які досліджуються в цій справі та може вплинути на результат розгляду даної справи, можуть бути змінені права сторін у цій справі, з`явитись необхідність збільшення позовних вимог ОСОБА_1 або зникнуть законні підстави у ОСОБА_4 на задоволення її зустрічного позову.

Проте, відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Так під способами захисту суб`єктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника. Підставами позову згідно зі ст. 175 ЦПК України, які суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а предметом позову, є спосіб захисту права, який він просить суд застосувати до відповідачів.

Як убачається з тексту первісної та зустрічної позовних заяв, з якими позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 звернулися до суду у даній справі, ними було чітко визначені як підстави, так і предмет позову (спосіб захисту права, який вони просили суд застосувати).

З аналізу, як тексту первісного позову, так і зустрічної позовної заяви сторони і, зокрема, позивачка ОСОБА_1 , вбачається, що вони не обґрунтовували свої позовні вимоги у даній справі тими обставинами, які є предметом розгляду у справі про усунення ОСОБА_4 від спадкування, як після смерті ОСОБА_7 , так і після смерті ОСОБА_6 , яка знаходиться на розгляді в Корабельному районному суді м. Миколаєва.

Тому посилання ОСОБА_1 , як на підставу для зупинення провадження у справі на те, що результат розгляду справи Корабельним районним судом м. Миколаєва стосується обставин, які досліджуються в цій справі, є безпідставним, оскільки підстави та предмет позову у даних справах різний, зібрані докази у даній справі дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі, а тому у суду не було достатніх правових підстав посилатися на об`єктивну неможливість розгляду даної справи до розгляду іншої справи, яка знаходиться на розгляді в Корабельному районному суді м. Миколаєва, оскільки підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

У разі встановлення рішенням суду у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , яка знаходиться на розгляді в Корабельному районному суді м. Миколаєва, обставин, які не були відомі сторонам і які мають значення для розгляду спору у даній справі, це у передбачених законом випадках може стати підставою для перегляду рішення у даній справі за нововиявленими обставинами.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги, висновок суду щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задоволення позовних вимог за зустрічним позовом не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності, підстави для скасування чи зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, судова колегія, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 16 серпня 2019 року