Провадження № 22-ц/802/1075/19 Категорія: 54 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Киці С.І., Матвійчук Л.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Західпласт» про зобов`язання видати трудову книжку, стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку, утриманого єдиного соціального внеску, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

29 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обгрунтував тим, що у період з січня 2011 року по 01 грудня 2017 року працював на посаді менеджера у Приватному підприємстві «Західпласт». В день звільнення з роботи відповідач не провів з ним повний розрахунок та не видав трудову книжку. Лише 21 липня 2018 року відповідач виплатив йому компенсації за невикористані 122 дні щорічної відпустки у розмірі 19 962,50 грн, після того, як із цієї суми компенсації було утримано 3 600,00 грн податку на доходи фізичних осіб, 5000,00 грн єдиного соціального внеску та 600 грн військового збору.

Позивач вважає, що відповідачем неправильно був нарахований єдиний соціальний внесок на грошову компенсацію за невикористану відпустку, а також вважає, що йому не була виплачена вся грошова компенсація за невикористану відпустку, а тому просив суд зобов`язати ПП «Західпласт» видати йому належно оформлену трудову книжку, а також стягнути з відповідача 7 665,60 грн компенсації за невикористану відпустку у 2011році та у 2012 році; 24 343,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2017 року по 20 липня 2018 року та 5000,00 грн. утриманого єдиного соціального внеску.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2019 року в даній справі позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Постановлено стягнути з Приватного підприємства «Західпласт» в користь ОСОБА_1 4989,60 грн компенсації за невикористані 48 календарних днів щорічної основної відпустки за 2011, 2012 роки.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з відповідача в дохід держави 94,79 грн судового збору.

Стягнуто з позивача в дохід держави 704,80 грн судового збору.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду в частині відмови в позові скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України дана справа розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював менеджером у Приватному підприємстві «Західпласт» з січня 2011 року по 01 грудня 2017 року.

Із матеріалів справи убачається, що 02 липня 2018 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою про виплату в його користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (166 днів) та про видачу йому трудової книжки (а.с.5-6).

Відповідач своїм листом від 21 липня 2018 року повідомив ОСОБА_1 про те, що приватним підприємством в його користь нараховано компенсації за невикористану відпустку за 122 дні у розмірі 19 962,50 грн після утримання 3 600,00 грн податку на доходи фізичних осіб, 5000,00 грн єдиного соціального внеску та 600 грн військового збору, а також виплачено компенсацію за три дні затримки проведення розрахунку при звільненні у розмірі 159,70 грн (а.с.7).

Частина 1 статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За положеннями частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про порушення свого права позивач дізнався 02 грудня 2017 року - на наступний день після його звільнення з роботи, коли йому не була видана трудова книжка і коли, як стверджує сам позивач, він був присутній на роботі.

До суду із зазначеними позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся лише 29 серпня 2018 року (через дев`ять місяців після звільнення його з роботи), тобто з пропуском встановленого законом тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

В зв`язку з цим колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача видати трудову книжку, оскільки про порушення свого права позивачу було відомо у день його звільнення з роботи, а з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся через дев`ять місяців після звільнення з роботи.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про те, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні немає з огляду на наступне.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З врахуванням того, що позивачу в день звільнення з роботи 01 грудня 2017 року не були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, приватному підприємству належить виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Натомість, за положеннями частини 1, 2 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року №910/4518/16 зазначено, що структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не входять до структури заробітної плати, на них поширюється загальний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, який встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України.

Про порушення свого права позивач дізнався 02 грудня 2017 року, тобто на наступний робочий день після його звільнення з роботи 01 грудня 2017 року, коли з ним роботодавцем не був проведений повний розрахунок і коли, як стверджує сам позивач, він був присутній на роботі.

Проте ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги лише 29 серпня 2018 року, тобто через 9-ть місяців після його звільнення з роботи, хоча законом встановлений тримісячний строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про стягнення з відповідача в користь позивача компенсації за дні невикористаної відпустки у 2011 році та у 2012 році з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства.

Судом встановлено, що відповідач не виплатив позивачу компенсацію за невикористані ним дні щорічної відпустки у 2011, 2012 роках, не надав суду доказів того, що позивач використав відпустки за ці роки (накази про надання відпустки, табелі обліку робочого часу тощо), а тому суд дійшов обгрунтованого висновкупро стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні щорічної відпустки..

Проводячи розрахунок належної до стягнення компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки за 2011-2012 роки суд правильно виходив з того, що частиною першою статті 75 КЗпП України визначено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Табелів обліку робочого часу за 2011-2012 роки відповідач суду не надав, а тому суд дійшов обгрунтованого висновку, що позивач відпрацював ці роки повністю, в зв`язку з чим в його користь з роботодавця слід стягнути компенсацію за 48 днів невикористаної щорічної відпустки за 2011-2012 роки.

Відповідно до пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Таким чином, при визначенні розміру компенсації за невикористану відпустку враховується сукупна сума заробітку за останні 12 місяців, що передували місяцю, у якому був звільнений позивач (грудень 2016 - листопад 2017).

В судовому засіданні встановлено, що для позивача був встановлений посадовий оклад у розмірі мінімальної заробітної плати, яка у грудні 2016 року становила 1 600,00 грн, а у період з січня по листопад 2017 року - 3 200,00 грн, а тому загальна сума заробітку позивача за період з грудня 2016 року по листопад 2017 року становить 36 800,00 грн. (1600 + (3 200 х 11). Вказана сума ділиться на кількість календарних днів за виключенням святкових днів, визначених у статті 73 КЗпП України (354 календарних днів), в результаті чого сума середньоденного заробітку для обчислення компенсації за дні невикористаної відпустки становить 103,95 грн. (36800 / 355).

Таким чином, до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає сума компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки за 2011-2012 роки у розмірі 4 989,60 грн (48 х 103,95), яку суд першої інстанції обгрунтовано стягнув з відповідача в користь позивача.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Як вже було встановлено судом, відповідно до п.2.2.12 Інструкції № 114/8713, компенсація за дні невикористаної щорічної відпустки включається до фонду додаткової заробітної плати, а саме ця виплата за своєю суттю є також компенсаційною.

Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки підлягає до включенню у базу нарахування єдиного соціального внеску відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в зв`язку з чим суд правильно вважав, що відповідач з дотриманням вимог закону утримав з нарахованої позивачу компенсації за невикористану відпустку єдиний соціальний внесок.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на лист ДФС України від 09 березня 2016 року №665/4/99-99-17-03-03-13 не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки цей лист стосується виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання видати трудову книжку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпуску та стягнення утриманого єдиного соціального внеску.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2019 року в частині відмови в позові у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді