Провадження №2/760/4727/19
Справа №760/7201/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2019 року Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі Горупа В.В.

розглянувши цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_1 інформацію поширену ОСОБА_2 у вигляді відеосюжету у відеоблозі ІНФОРМАЦІЯ_5, який називається «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти робочих днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати поширену ним інформацію у той самий спосіб, в який вона була поширена, а саме у вигляді відеосюжету у відеоблозі ІНФОРМАЦІЯ_5.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року у своєму відеоблозі ІНФОРМАЦІЯ_5, у відеоролику, який називається «ІНФОРМАЦІЯ_3» відповідач зазначив наступне:

1 хв 07 с «Так первый из студии бежит некто, господин ОСОБА_3. Он поднимает скандал, вскакивает, требует вывести меня из студии… У него такая сережка в ухе болтается, не знаю «дырявый» он или нет, но с ОСОБА_4 он до этого работал…Може, кстати, после этого серьгу и начал носить. Посмотрите на него…»

1 хв 47 с «Кто такой ОСОБА_3, знают в принципе все в медиа тусовке, такой, знаете проститут, сепаратист, чувак который работал на всех и вся, кто платил ему деньги и выполнял самые грязные заказы… Вот как вчера… Он работал на ОСОБА_4, он работает сейчас на ОСОБА_5, ну то есть, его услугами пользуются люди, которые не имеют никакой совести и морали… Ну потому что большую «гниду» найти на украинском медиа пространстве крайне сложно. Чувак открытый сепаратист, гомофоб, антисемит, унижает женщин, кстати посмотрите полистайте его ленту… Пишет про шкуры, про якихсь телок, яких він кинув…Ну короче, такой, знаете, долбоеб, которому не дают женщины, потому что, долбоебам давать - себя не уважать…».

Вищенаведені вирази є такими, що не відповідають дійсності, а також дана інформація створює негативну соціальну оцінку позивача для оточуючих стосовно його особистості, порушує його право на повагу до честі, гідності та ділової репутації.

Вважає, що вказані вирази не є оціночним судженням, а є прямими образами та приниженням його гідності та ділової репутації.

Зазначив, що саме відповідачем була поширена інформація в мережі Інтернет, що стала доступною для користування, перегляду, завантаження тощо усім користувачам, тобто інформація поширена невизначеному колу осіб, щонайменше 222772 осіб вже переглянули даний відеоролик.

На підставі викладеного просив позов задовольнити.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 25.03.2019 року у справі відкрито спрощене позовне провадження.

29.05.2019 року від представника відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що у позовних вимогах відсутня конкретна інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та яку відповідач повинен спростувати.

Зазначив, що наразі відсутня презумпція недостовірності негативної інформації про особу.

Крім того, зазначив, що викладена інформація носить оціночне судження, та позивач як публічна особа має бути готовим до такого рівня уваги та критики щодо своєї особи.

На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або/членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року у своєму відеоблозі ІНФОРМАЦІЯ_5, у відеоролику, який називається «ІНФОРМАЦІЯ_3» відповідач зазначив наступне:

1 хв 07 с «Так первый из студии бежит некто, господин ОСОБА_3. Он поднимает скандал, вскакивает, требует вывести меня из студии… У него такая сережка в ухе болтается, не знаю «дырявый» он или нет, но с ОСОБА_4 он до этого работал…Може, кстати, после этого серьгу и начал носить. Посмотрите на него…»

1 хв 47 с «Кто такой ОСОБА_3, знают в принципе все в медиа тусовке, такой, знаете проститут, сепаратист, чувак который работал на всех и вся, кто платил ему деньги и выполнял самые грязные заказы… Вот как вчера… Он работал на ОСОБА_4, он работает сейчас на ОСОБА_5, ну то есть, его услугами пользуются люди, которые не имеют никакой совести и морали… Ну потому что большую «гниду» найти на украинском медиа пространстве крайне сложно. Чувак открытый сепаратист, гомофоб, антисемит, унижает женщин, кстати посмотрите полистайте его ленту… Пишет про шкуры, про якихсь телок, яких він кинув…Ну короче, такой, знаете, долбоеб, которому не дают женщины, потому что, долбоебам давать - себя не уважать…».

Позивач стверджує, що відповідачем всупереч нормам діючого законодавства України було розповсюджено недостовірну інформацію, що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача.

При цьому, суд вважає, що інформація, яка міститься у вищевказаному відеоролику, та яку позивач просить спростувати не містить жодних фактичних даних, які можна було б вважати недостовірними та такими, що порушують права позивача, натомість зазначені фрази містять оціночні судження, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Відповідно до статті 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Під поняттям «ділова репутація», як особистого немайнового блага, слід розуміти усталену оцінку фізичної особи, що ґрунтується на наявній інформації про її позитивні чи негативні суспільно значимі діяння (поведінку), як правило в певній сфері (професійній, підприємницькій, службовій, тощо), що відома оточуючим, і в силу цього відображена в суспільній свідомості, як думка про особу з точки зору моралі даного суспільства чи соціальній групи.

Згідно з положень частин 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до частин 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

За змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування.

Верховний суд України у пункті 18 постанови Пленуму від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Суд вважає, що поширювана інформація у вигляді відеосюжету у відеоблозі ІНФОРМАЦІЯ_5, який називається «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_4 року стосується позивача, до того ж це не заперечувалось відповідачем.

У відповідності до роз`яснень Пленуму ВСУ, наданих у постанові від 27.02.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем (пункт 9).

Верховним судом України наголошено у пункті 19 вказаної Постанови, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири.

Згідно з роз`ясненням викладеними у вказаній Постанові, позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права.

Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб`єктивно-оцінної (суб`єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з`ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відсутність у висловлюваннях маркерів суб`єктивної модальності, оцінних слів, конструкцій та інших показників, що виражають невпевненість, сумніви автора щодо вірогідності висловлюваного (гіперболи, алегорії, сатира, риторичні питання), а також спеціальних вставних конструкцій та прислівників, що виражають оцінність, невпевненість, підкреслюють вірогідність повідомлюваного, і вказують на те, що висловлюване є суб`єктивною думкою та поглядом автора на подію, його суб`єктивною оцінкою того, що відбувається, а отже відбивають його особисту точку зору та ставлення до описуваної події і не можуть бути перевірені на предмет відповідності дійсним фактам.

Відповідно до ч. 5 п. 15, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 19 Постанови зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи положення статті 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на підставі своєї практики застосування Конвенції Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens v. Austria).

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (Jerusalem v. Austria).

Як питання загального принципу, "необхідність" будь-якого обмеження свободи вираження поглядів має бути переконливо встановлено. Звичайно, передусім національні органи влади мають оцінювати, чи є "нагальна соціальна потреба" обмеження. У справах стосовно преси національна можливість відхилення від виконання вимог Конвенції окреслюється інтересами демократичного суспільства у забезпеченні й підтриманні вільної преси. Аналогічно ці інтереси матимуть основну вагу при визначенні, чи це обмеження було пропорційним переслідуваній законній меті, відповідно до пункту 2 статті 10 рішення "Тома проти Люксембургу" (Thoma v. Luxembourg), N 38432/97, від 29 березня 2001 року, п. 48).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у справа "Фельдек проти Словаччини" (Case of Feldek v. Slovakia) по заяві N 29032/95) від 12 липня 2001 року, то сприяння вільній політичній дискусії є дуже важливою рисою демократичного суспільства. Він приділяє найбільше уваги свободі вираження поглядів у контексті політичної дискусії та вважає, що для виправдання обмежень політичних висловлювань потрібні дуже серйозні підстави. Якщо дозволяти широкі обмеження політичних висловлювань, в окремих випадках це, безсумнівно, впливатиме на повагу до свободи вираження поглядів взагалі у цій державі (п.83). Суд визнає, що повідомлення заявника було оцінним судженням, достовірність якого не підлягає доведенню. Воно було зроблено у контексті вільної дискусії з питання, що становить загальний інтерес, а саме - політичного розвитку Словаччини у світлі його історичних передумов. Це повідомлення стосувалося державного діяча, міністра Уряду, стосовно якого межі прийнятної критики є ширшими, ніж для приватної особи. (п.85).

Стороною позивача доведено суду, що позивач є публічною людиною, а відтак будь-яка інформація навколо його особи становить суспільний інтерес.

Між тим, у висловлюваннях, що є предметом спору у справі, відсутні елементи стверджувального характеру, а висловлювання, що містяться у відеосюжеті відеоблогу ІНФОРМАЦІЯ_5, який називається «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_4 року містять лише оціночні судження.

Отже, такі висловлювання не містять будь-яких фактичних даних, а відтак не порушують прав позивача та не можуть бути спростованими.

Право на висловлення суб`єктивної позиції здійснене цілком у межах свободи вираження поглядів, гарантовані статтею 10 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, жодна із підстав обмеження такої свободи, вичерпно визначених цією ж статтею, не наявна.

Позивач для підтвердження своєї позиції використовує лише власне бачення та власні доводи, що не підкріплені фактами. Отже, аргументи позивача формуються лише на власних домислах і жодним чином не можуть вважатися поширеними відповідачем.

Одночасно, наявні у відеосюжеті відеоблогу ІНФОРМАЦІЯ_5, який називається «ІНФОРМАЦІЯ_3» від ІНФОРМАЦІЯ_4 року висловлювання самі по собі не містять негативного навантаження, а набувають такого лише в інтерпретації позивача.

Невід`ємними елементами юридичного складу правопорушення у даній категорії справ є поширення недостовірної інформації та порушення прав внаслідок її поширення.

Натомість поширена відповідачем інформація сама по собі не порушує особистих немайнових прав позивача, оскільки в ній не стверджується про порушення позивачем норм чинного законодавства або вчинення аморальних дій. Відтак така негативна оцінка певних фактів щодо позивача, надана самим позивачем в позовній заяві. Будь-яких інших доказів негативного відображення цієї інформації немає.

Слід звернути увагу і на той факт, що позивач є публічним діячем, який в силу свого статусу піддається вищому ступеню уваги, критики та оцінки з боку громадськості та медіа. При цьому, будучи публічним діячем, позивач повинен бути готовим до такого рівня уваги та критики до своєї особи, на що звертає увагу Верховний Суд України, так і Європейський суд з прав людини у своїй численній практиці.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 визначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

З огляду на це, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Позивач помилково в обґрунтування недостовірності інформації посилається на її негативність. Презумпція, що негативна інформація вважається недостовірною, була виключена зі статті 277 ЦК України Законом України від 27.03.2014 року №1170-VІІ.

З цих підстав не може застосовуватись п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1, оскільки воно зроблено на роз`яснення норм частини 3 ст. 277 ЦК України, яка виключена.

Відповідно до п. 18 Постанови, згідно з положеннями статті 277 ЦК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Крім того, відповідач має гарантовану п. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, свободу вираження поглядів, яка становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. Саме в межах такої свободи вираження поглядів ним і реалізовано це право в межах власних суб`єктивних оцінок.

Такі оцінки відповідачем висловлені правомірно, адже базуються на фактологічній основі.

Так, ЄСПЛ у справі «Нова газета і Бородянський проти Російської Федерації» від 28.03.2013 року визначив, що мінімально фактичною основою для висловлювань, що містять оціночні судження, є загальновідомі факти, підтвердження висловлення певним джерелом та незалежне дослідження.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вищезазначені висловлювання відповідача є його особистою думкою та сформованим переконанням, не містять будь-яких фактичних неправдивих даних, не несуть будь-якого негативного навантаження і, відповідно, враховуючи контекст і характер застосованих мовних засобів та стилістичних прийомів, не посягають на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. 30 Закону України «Про інформацію», ст.ст. 277, 297 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя