Справа № 465/1675/17 Головуючий у 1 інстанції: Ванівський Ю.М.
Провадження № 22-ц/811/2015/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 червня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_3 , з участю третьої особи Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсними електронних торгів та акту державного виконавця від 28 квітня 2016 року про реалізацію предмета іпотеки; визнання недійсним свідоцтва про право власності від 7 травня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; визнання недійсною реєстрації права власності, внесеної до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №01, на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ).

В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що 19 листопада 2015 року, постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Франківського районного управління юстиції м. Львова відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сиротяка М.Р., вчиненого 25.09.2015 року, за яким звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що належить позивачці на праві власності, на підставі договору іпотеки від 09 червня 2006 року за реєстровим №1277, згідно якого квартира була передана в іпотеку Відкритому акціонерному товариству «Райфайзен Банк Аваль» для забезпечення виконання кредитного договору №014/08-5/12901-СК від 08 червня 2006 року, між ОСОБА_5 і ВАТ «Райфайзен банк Аваль». В процесі здійснення виконавчого провадження квартира передана для реалізації на електронних торгах Державному підприємству «Сетам» м.Київ. На електронних торгах, що відбулися 31.03.2016 року, квартира була продана за 520532.10 грн. 28 квітня 2016 року був складений і затверджений акт державного виконавця «Про реалізацію предмета іпотеки». Вважає проведення торгів протиправними, такими що порушують її права, так як згідно звисновком судового експерта Мельника Олександра Петровича від 26.04.2016 року вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 29.03.2016 року становила 692 248 грн. Таким чином квартира виставлена на електронні торги і продана за ціну значно нижчу від її ринкової вартості, що порушило права позивачки на реалізацію квартири за значно більшою ціною. А відтак просила визнати електронні торги 153676 від 01.04.2016 року проведені ДП «Сетам» м. Київ і акт державного виконавця від 28 квітня 2016 року про реалізацію предмета іпотеки недійними; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 7 травня 2016 року на квартиру АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; визнати недійсною реєстрацію права власності, внесену до державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №01, на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсними - відмовлено.

Судом першої інстанції 02.10.2018 року ухвалено додаткове рішення у даній справі, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 07.05.2016 року, зареєстровано в реєстрі за №869 на квартиру АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ); відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною реєстрації права власності, внесеної до державного реєстру права власності на нерухоме майно за №01, на квартиру АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_2 ).

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин справи, які мають значення для справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у позові, суд першої інстанції безпідставно посилається те, що продаж квартири на торгах здійснювався ДП «Сетам» на підставі Порядку реалізації арештованого майна, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 р.№2831/5, оскільки квартира реалізована 29.03.2015 року, тобто, за шість місяців до прийняття нормативного акту, на який посилається суд в оскаржуваному рішенні. Апелянт зазначає, що оскільки виконавче провадження №45478747 відкрито 19.11.2014 року на підставі виконавчого напису нотаріуса, то реалізація квартири на торгах повинна відбуватися з врахуванням положень Закону України «Про іпотеку», НЕ погоджується апелянт з висновками суду першої інстанції, що спірна квартира виставлена на торги не на підставі виконавчого напису нотаріуса, що не відповідає дійсності, оскільки у акті державного виконавця «Про реалізацію предмета іпотеки», який оскаржується і який долучений до позовної заяви зазначено, що акт складений про реалізацію предмета іпотеки і з примусового виконання виконавчого напису N91000, вчиненого 25.09.2009 року. Про це ж зазначено і у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Також зазначає, що висновки суду про те, ще квартиру не було потреби реалізовувати згідно Закону України «Про іпотеку» по тій причині, що виконавче провадження було відкрито на підставі рішення суду про стягнення боргу, а не стягнення на предмет іпотеки, не грунтується на доказах, які є в матеріалах справи. Також суд першої інстанції не взяв до уваги позовної вимоги про те, що продаж квартири здійснено на підставі недійсного акту оцінки, який на день продажу втратив чинність. Суд в оскаржуваному рішенні безпідставно зазначив, що це не є достатньою підставою для визнання торгів недійсними, тому що не доведено порушення прав і законних інтересів позивача під час проведення торгів. При цьому суд не взяв до уваги тверджень позивачки, що квартира виставлена на торги за оцінкою, проведеною 21.08.2015 року, а продана 29.03.2016 року, тобто, більше ніж через шість місяців. Суд першої інтонації не дав оцінки тому, що до матеріалів справи долучено висновок експертного оціночного - будівельного дослідження від 26.04.2016 року про встановлення ринкової вартості квартири, якою визначено вартість квартири 692 248 грн., тобто, на торги виставлено і продано квартиру за заниженою вартістю. Враховуючи зазначене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 02.10.2018 року ОСОБА_1 не оскаржується, а відтак його законність та обгрунтованість судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що електронні торги відбулися у відповідності до вимог чинного законодавства, результати торгів не призвели до порушення права та законних інтересів позивачки по справі.

Проведення торгів з реалізації майна врегульовано Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2015 року №2710/5, а також Законом України «Про іпотеку» у випадку ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку», (частина сьома статті 51 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною сьомою статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Верховний Суд України у постанові від 13.04.2016 у справі №6-2988цс15 зазначив, що суди повинні встановити чи є наявними порушення, і чи могли вони вплинути на результати торгів, тобто, встановити не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними.

У постанові Верховного Суду України від 24.10.2012 у справі № 6- 116цс12 викладений правовий висновок стосовного того, що потрібно встановити суду під час розгляду справи про визнання прилюдних торгів недійсними: чи мало місце порушення вимог Тимчасового порядку чи інших норм при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результат торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивача, які оспорюють результати торгів.

Така ж правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15.

А відтак, проведення торгів з реалізації майна, чи то на підставі Закону України «Про іпотеку», чи на підставі Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2015 року №2710/5, є підставою для визнання торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Звертаючись до суду за захистом, ОСОБА_1 , з врахуванням того, що виконанню підлягав виконавчий напис, а не рішення суду по стягнення заборгованості, вважала, що реалізація іпотечної квартири АДРЕСА_1 на торгах повинна була відбутися з врахуванням положень Закону України «Про іпотеку», а не на підставі Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2015 року №2710/5, а відтак такі підлягають визнанню недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця Франківського ВДВС Львівського МУЮ Левочком Р.Р. постановою від 19.11.2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 45478747 з виконання виконавчого напису №1000, вчиненого 25.09.2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 для задоволення вимог ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

А відтак, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що торги по реалізації квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , повинні були проводитися з врахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Позивачка ОСОБА_1 , заявляючи вимогу про визнання недійсними торгів з реалізації квартири, які проведені 31.03.2016 року, оскільки такі проведені без врахування положень Закону України «Про іпотеку», зазначила про те, що всупереч вимогам Закону відбулися електронні торги, а не прилюдні торги; що реалізація предмета іпотеки відбулася не за місцем його розташування; за відсутності публікації в місцевих друкованих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмета іпотеки повідомлення про день, час місце, проведення прилюдних торгів.

Вважаючи, що реалізація іпотечної квартири на торгах, відбулася з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», позивачка не зазначила, яким чином порушуються її права та законні інтереси реалізацією квартири на «електронних, а не на прилюдних торгах»; а також, тим, що реалізація іпотечної квартири відбулася не за її місцезнаходженням.

Слід зазначити, що електронні торги - продаж майна на прилюдних торгах за принципом аукціону або на комісійних умовах засобами системи електронних торгів через Веб - сайт, за яким його власником стає учасник, який під час торгів запропонував за нього найвищу ціну. (абз.9 ч.1 Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2015 року №2710/5).

На думку колегії суддів, твердження ОСОБА_1 , про порушення її прав та законних інтересів через відсутність публікації в місцевих друкованих засобах масової інформації за місцезнаходженням предмета іпотеки повідомлення про день, час місце, проведення прилюдних торгів, полягає в тому, що інформація про торги не була доведена до значно більшої кількості можливих покупців, що обмежило коло учасників торгів і призвело до продажу предмету іпотеки за заниженою ціною, є лише припущенням позивачки, і не свідчить про порушення її прав та законних інтересів.

Твердження ОСОБА_1 про порушення її прав та законних інтересів реалізацією на торгах іпотечної квартири за значно заниженою ціною, оскільки згідно з висновком експертного оціночно - будівельного дослідження, складеного 26.04.2016 року вартість квартири станом на 29.03.2016 року становила 692248.00 грн., що на 158369.00 грн. більша, ніж зазначена у висновку про вартість об`єкта оцінки, складеному ПП «Західний експертно - консалтинговий центр», не є беззаперечним доказом порушення прав та законних інтересів позивачки, оскільки матеріали справи не містять, а позивачка, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надала належних та допустимих доказів можливої реалізації іпотечної квартири за більшою ціною, наявності таких покупців, чи можливої самостійної реалізації спірної квартири за значно більшою ціною.

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що на момент проведення прилюдних торгів, у тому числі і повторних торгів, для визначення вартості об`єкта оцінки звіт про оцінку майна має бути дійсним.

Обгрунтовуючи позовну вимогу про визнання недійсними торгів по реалізації квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , позивачка посилається на ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає чинність звіту про оцінку протягом шести місяців, а оскільки реалізація квартири відбулася за ціною, яка визначена у звіті про оцінку майна, який втратив чинність, це свідчить про порушення її прав та законних інтересів.

Проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною у звіті про оцінку майна, який втратив чинність, є порушенням встановлених законодавством правил про прядок реалізації майна на прилюдних торгах, у тому числі правил про визначення стартової ціни реалізації майна, а саме ч.5 ст. 58 Закону України « Про виконавче провадження».

Однак, проведення прилюдних торгів з реалізації майна за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність, є підставою для визнання цих торгів недійсними за умови порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України в справі №6-1981цс16 від 12.10.2016 року).

Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду, стверджуючи про те, що торги з реалізації квартири проведено за ціною, визначеною звітом про оцінку майна, який втратив чинність, апелянт не довела належними та допустимими доказами, що вказані порушення вплинули на результати торгів та що внаслідок цього порушено права та законні інтереси позивачки, яка оспорює результати торгів.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який підставно відмовив у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів про реалізацію квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова 01.06.2018 року, колегія враховує і те, що ОСОБА_1 не оскаржується додаткове рішення у даній справі, яким ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 07.05.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №869 на квартиру АДРЕСА_1 , виданого ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ); про визнання недійсною реєстрації права власності, внесеної до державного реєстру права власності на нерухоме майно за №01, на квартиру АДРЕСА_3 .

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Єропейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.08.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.