ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року м. Херсон

справа № 668/4773/14

провадження № 22-ц/819/953/19

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)Чорної Т.Г.,
суддів:Пузанової Л.В.,
Склярської І.В.
секретарПавловська Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 назаочне рішення Суворовського районного суду Херсонської областіу складі судді Кузьмінної О.І. від 27 травня 2014 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі - ПАТ «Фідобанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» (далі - ВАТ «Ерсте Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/3728/2/08396 (далі - кредитний договір), за умовами якого останній отримав 125 000,00 дол. США на придбання приміщення на АДРЕСА_1 з кінцевим строком повернення кредиту - 25 грудня 2017 року, сплатою 12,5 % річних. У подальшому шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору умови кредитування змінювались, було проведено реструктуризацію заборгованості, встановлено графік погашення кредиту, продовжено строк дії договору до 23 грудня 2022 року, зменшено розмір щомісячних платежів, на один рік було знижено процентну ставку до 11,5 % річних. 26 грудня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 014/3728/2/08396/1 (далі - договір іпотеки), відповідно до якого в іпотеку банку передано нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 . 24 липня 2008 року ОСОБА_2 набула право власності на зазначене приміщення та цього ж дня уклала з ВАТ «Ерсте Банк» додаткову угоду до договору іпотеки, за умовами якої стала новим іпотекодавцем. 29 червня 2010 року сторони зафіксували у договорі № 2 до договору іпотеки заборгованість за кредитним договором у сумі 104 634,77 дол. США, та доповнили його положеннями про те, що предмет іпотеки забезпечує виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 грудня 2007 року № 014/3728/2/08398 (інший кредитний договір). 28 грудня 2011 року до договору іпотеки внесені зміни щодо строку дії кредитного договору до 23 грудня 2022 року. У результаті неналежного виконання позичальником зобов`язань станом на 17 березня 2014 року за кредитним договором виникла заборгованість у сумі 111 177,98 дол. США, в тому числі: 89 339,19 дол. США - строкова заборгованість за кредитом, 11 689,3 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом, 968,77 дол. США - строкова заборгованість за процентами за користування коштами, 9 180,72 дол. США - прострочені проценти за користування коштами. У березні 2011 року банк надіслав ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень кредитного договору, а 03 червня 2013 року - вимогу позичальнику та ОСОБА_2 щодо сплати протягом 30 днів заборгованості за кредитним договором у сумі 102 311,19 дол. США, також попереджені про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Крім того, 13 січня 2014 року банк направив вимогу про сплату 108 125,57 дол. США, відповідачі не виконали вимоги та не сплатили коштів.

За викладених обставин банк просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у сумі 111 177,98 дол. США, що еквівалентно 1 067 386,43 грн та 10 360,20 грн пені; у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на нежитлове приміщення загальною площею 125,8 кв. м та земельну ділянку площею 0,0109 га, що розташовані на АДРЕСА_1, встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу на публічних торгах та початкову ціну продажу нерухомого майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності у межах процедури виконавчого провадження.

Заочним рішенням Суворовського районного суду Херсонської області від 27 травня 2014 року позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ПАТ «Фідобанк».

В обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що докази, які суд долучив до справи він вважає недостатніми, оскільки відсутність в матеріалах справи детального розрахунку заборгованості за кредитом, не дає можливості визначити дати надходження грошових коштів, механізм нарахування пені та процентів за користування кредитними коштами, немає жодного первинного документу які б підтверджували стан розрахунків між позивачем та відповідачем по справі, як на момент подання позовної заяви, так і на момент винесення рішення; судом першої інстанції не було достатньо перевірено розрахунок наданий позивачем, стосовно його невідповідності до умов кредитного договору; було необгрунтовано відхилено його клопотання щодо перевірки правильності нарахування позивачем заборгованості по пені, та залишення без належної уваги заяви відповідача про застосування позовної давності щодо стягнення пені та штрафних санкцій; не було спростовано судом доводи про те, що заборгованість за кредитними відсотками менша, ніж надана банком, тобто висновки суду грунтуються на припущеннях; всі повідомлення між сторонами здійснюються у письмовій формі шляхом направлення рекомендованих листів або телеграм; позивачем не було доведено факт отримання відповідачем всієї суми кредиту, які судом не було достатньо перевірено; за рішенням суду стягнуто суму заборгованості за кредитом та процентами за користування кредитом пеню та штрафи за період з 16.07.2013 року до 17.03.2014 року, стягуючи заборгованість у розмірі 111 177,98 доларів США, що еквівалентно 1067386,43 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, судом не враховано, що згідно ст. 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Фідобанк» доводи апеляційної скарги не визнає, рішення суду вважає законним та обґрунтованим.

Справа в апеляційному порядку переглядається вдруге.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2007 року між ВАТ«Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ « Фідобанк», та ОСОБА_1 , як фізичною особою, укладено кредитний договір № 014/3728/2/08396 (далі - кредитний договір), за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 125 000,00 дол. США зі строком користування кредитними коштами до 25 грудня 2017 року із сплатою 12,5 % річних (пункт 1.1 кредитного договору); погоджено здійснювати повернення кредиту щомісяця у розмірі 1/120 від суми кредиту, що на день укладення договору становить 1 041,67 дол. США (пункт 1.3 кредитного договору); кредит надавався на купівлю нежитлового приміщення (кафе).

На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, 26 грудня 2007 року між ПАТ «Ерсте Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 014/3728/2/08396/1 (далі - договір іпотеки), згідно з умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали в іпотеку банку розташовані на АДРЕСА_1 приміщення кафе загальною площею 125,8 кв. м, заставною вартістю 1 587 081,00 грн та земельну ділянку площею 0,0109 га, заставною вартістю 130 405,00 грн.

24 липня 2008 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу зазначеного приміщення кафе та земельної ділянки.

Цього ж дня між ОСОБА_2 та ВАТ «Ерсте Банк» укладено додаткову угоду до договору іпотеки, відповідно до якої сторони визначили діючою іпотеку з викладенням умов договору іпотеки у новій редакції.

До кредитного договору вносились зміни додатковими угодами №1 від 15.01.2010 року, №2 від 29.06.2010 року, №3 від 28.12.2011 року.

Додатковою угодою №2 від 29.06.2010 року позичальнику до існуючої заборгованості в сумі 98662,90 доларів США було додано прострочені відсотки в розмірі 5971,87 доларів США (разом 104 634,77 доларів США), реструктуризовано існуючу заборгованість та встановлено новий графік погашення кредитних коштів.

В цей же день був укладений договір №2 до договору іпотеки. Пунктом 1.1 зазначеного договору зафіксовано суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 104 634, 77 доларів США та доповнено положенням про те, що даний предмет іпотеки є забезпеченням виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 26.12.2007 року.

ОСОБА_4 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, тому банк 25 березня 2011 року направив йому лист-вимогу щодо погашення протягом 30 днів заборгованості за кредитним договором, яка була отримана позичальником 31.03.2011 року.

28.12.2011 року кредитор та позикодавець уклали Додаткову угоду №3 якою були внесені зміни до кредитного договору щодо продовження строку його дії до 23 грудня 2022 року, зменшений розмір щомісячних платежів, знижена на один рік процентна ставка до 11,5 % річних. Погоджений новий графік повернення кредитних коштів.

У зв`язку зі зміною строку користування кредитом 28.12.2011 року до договору іпотеки від 26.12.2007 року був укладений договір про внесення змін №2, яким п.1.1 договору іпотеки викладено у новій редакції щодо строку дії кредитного договору до 23.12.2022 року.

Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, тому 06 червня 2013 року ПАТ «Ерсте Банк» направив ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лист-вимогу про дострокове повернення у 30 денний строк заборгованості по кредиту у розмірі 101 028,49 дол. США та боргу за процентами у розмірі 1 282,70 дол. США.

13 січня 2014 року банк направив позичальнику та іпотекодавцю лист -вимогу про дострокове повернення у 30 денний строк кредиту у розмірі 101 028,49 дол. США та боргу за процентами у розмірі 7 097,08 дол. США.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження направлення листів-вимог від 06 червня 2013 року та 13 січня 2014 року позичальнику та іпотекодавцю.

В суді апеляційної інстанції представник банку пояснив, та письмово підтвердив, що кредитна справа ОСОБА_1 по кредитному договору № 014/3728/2/08396 від 27.12.2007 р. не містить документів, що підтверджують направлення поштою/кур`єром, тощо листів-вимог від 06 червня 2013 року та 13 січня 2014 року позичальнику та іпотекодавцю.

Отже із наданих банком доказів, які відповідачами не спростовані, вбачається, що після укладення Додаткової угоди №3 від 28.12.2011 року, якою сторони змінили строк дії договору, періодичність платежів, порядок сплати процентів, банк не звертався до позичальника та іпотекодавця з вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, а тому відсутні підстави вважати, що позивачем відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України було змінено умови основного зобов`язання.

Звернувшись до суду з позовом, банк зазначив про те, що станом на 17.03.2014 року ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 111177,98 доларів США, яка складається з залишку строкової заборгованості за кредитом у сумі 89339,19 доларів США, простроченої заборгованості за кредитом у сумі 11689,3 доларів США, прострочених нарахованих відсотків у сумі 9180,72 доларів США і залишку строкової заборгованості за процентами у сумі 968,77 доларів США. За несвоєчасно сплачені платежі за кредитом та відсотками за період з 16.07.2013 року по 17.03.2014 року Банком нараховано пеню у сумі 10360,20 грн.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Враховуючи, що згідно зі ст. 526,527,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, та зважаючи на те, що позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого допустив заборгованість, колегія суддів вважає, що банк відповідно до ст. 1050,1054 ЦК України правомірно вимагає від позичальника повернення заборгованості по кредиту.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення боргу за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому слід зазначити, що законність та обґрунтованість рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в апеляційному порядку відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України не перевіряється, як таке, що сторонами не оскаржується.

Доводи апелянта про те, що Банком не надано детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором є надуманими, оскільки у справі є графік погашення платежів, як по основній заборгованості, так і по відсотках, з якого вбачається, яка сума щомісячно підлягала до сплати, в які дні позичальником мало здійснювалось погашення боргу, а також заборгованість по яких платіжах зменшувалась за рахунок внесених позичальником коштів. Цей графік є додатком до додаткової угоди №2 від 29.06.2010 року.

Такий же графік долучено позивачем до додаткової угоди №3 від 28.12.2011 року.

Також у справі є розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 24.01.2014 року, окремо по тілу кредиту та по процентах і щоденний розрахунок по всім складовим кредитної заборгованості за період з 25.01.2014 року по 17.03.2014 року, у тому числі й по пені. Зазначений розрахунок спростовує доводи апелянта про те, що пеня нарахована поза межами строку позовної давності, оскільки до суду Банк звернувся у квітні 2014 року, а пеня нарахована за 3 місяці до звернення.

До позовної заяви та в суді апеляційної інстанції банком також долучено виписку по особовому рахунку ОСОБА_1 та виписки руху коштів за спірний період часу.

Твердження апелянта про те, що позивачем не доведено факт отримання позичальником всієї суми позики спростовуються матеріалами справи, оскільки зарахування котів на рахунок ОСОБА_1 у розмірі 125000 доларів США підтверджується випискою по рахунку №2233.1.2469, де відображена ця сума. Сторони також підтвердили розмір кредитної заборгованості станом на 29.06.2010 року, про що уклали додаткову угоду.

Не спростували відповідачі і розмір заборгованості, яка виникла станом на час укладення додаткової угоди № 3 від 28.12.2011 року.

За клопотанням відповідача під час першого апеляційного розгляду справи апеляційним судом було призначено економічну експертизу.

За висновком експерта, який наявний у матеріалах справи, розрахунок заборгованості позичальника по сплаті процентів за кредит та погашення основної суми боргу перед банком не відповідає умовам укладеного між сторонами кредитного договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту.

Однак, колегія суддів не може покласти в основу рішення висновок експерта, оскільки вважає, що експертом поверхово досліджено питання правильності нарахування заборгованості по кредиту.

Висновок експерта в тій частині, що умови кредитного договору є непрозорими, незрозумілими і обтяжуючими для споживача колегія суддів до уваги не приймає, оскільки позичальником кредитний договір не оскаржувався. Всі питання вирішувались сторонами договору шляхом укладення додаткових угод.

Як правильно відображено експертом, графік до кредитного договору №014/3728/2/08396 відсутній.

Однак додатковою угодою до кредитного договору №2 від 29.06.2010 року сторонами узгоджено суму боргу на день її укладення і вона становила 98662,90 доларів США. До цієї суми було додано прострочені відсотки в розмірі 5971,87 доларів США і разом борг становив 104 634,77 доларів США. Зазначену додаткову угоду позичальник підписав і в подальшому її не оскаржував, у зв`язку із цим не мають сенсу неодноразові посилання експерта на відсутність даних по нарахуванням та платежам, що мали місце до укладення цієї угоди.

Сторони погодили графік платежів, наведений у додатку №1 до додаткової угоди №2 від 29.06.2010 року до кредитного договору, що є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди.

У зазначеному графіку відображено як платежі, які були здійснені позичальником з 2008 року, так і ті, що підлягали сплаті, а тому не можна погодитись з експертом, що він складений ретроспективно. Кожна щомісячна сума складається із двох сум: нарахованих відсотків по сплаті та основної заборгованості.

Зазначаючи про те, що графік не є плановим графіком погашення платежів за кредитом, оскільки в ньому не можуть відображатися нарахування за прострочені платежі, які запланувати заздалегідь неможливо, експерт не звернув уваги, що нарахування за прострочені платежі відображені в ньому лише ті, які мали місце до складання графіку, що відповідає умовам договору.

Посилання експерта на те, що нею складено свій плановий графік, оскільки той, що знаходиться в матеріалах справи є документом неналежної якості (неякісною ксерокопією) судом до уваги не приймаються, так як експерт не повідомив про це суд і не заявляв клопотання про витребування оригіналів графіків.

На думку колегії суддів, не свідчить про неправильність нарахованої позичальнику заборгованості й виявлена експертом розбіжність у відсотках, які вказані у розрахунку заборгованості та у графіку планового погашення боргу, оскільки розрахунок боргу складено з урахуванням несплачених позичальником платежів, які були заплановані графіком погашення. Тобто, ці суми не можуть співпадати у разі, якщо позичальник не додержується графіку погашення боргу.

З розрахунку Банку вбачається, що з березня 2013 року ОСОБА_1 припинив повертати основний борг, а з листопада 2013 року - проценти. У той же час, у розрахунку експерта з цього періоду і основний борг позичальника і борг по процентах постійно зменшується, однак не вбачається за рахунок яких платежів відбувається зменшення.

За таких обставин колегія суддів оцінює висновок експерта критично і не може послатися на нього як на доказ в справі.

Клопотання про призначення повторної експертизи сторонами не заявлялось.

Отже належними та допустимим доказами апелянт не спростував нарахований банком розмір кредитної заборгованості.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій (далі - ЦПК України 2004 року), ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу (частина п`ята статті 74 ЦПК України 2004 року).

Належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було, зокрема, повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

У матеріалах справи наявні поштові конверти, адресовані цим судом відповідачам, у яких суд повідомляв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання на 30 квітня 2014 року, зазначені конверти повернуто до суду відділенням поштового зв`язку разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення із відміткою за закінченням терміну зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання .

Також у справі містяться поштові конверти, адресовані відповідачам, у яких суд повідомляв про судове засідання, призначене на 27 травня 2014 року, зазначені конверти разом із повідомленнями про вручення поштового відправлення повернуто до суду відділенням поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання .

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

У статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином не повідомлялись про час і місце розгляду справи, проте суд першої інстанції закінчив розгляд справи ухваленням заочного рішення.

Під час апеляційного розгляду справи відповідачі заявили про застосування до вимог банку строків позовної давності.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, зазначивши про те, що якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно позивача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строк. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Уклавши Додаткову угоду №3 від 28.12.2011 рокусторони (банк та клієнт) поряд зі встановленням строку дії договору, встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів згідно графіку платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Таким чином, графік платежів є складовою частиною договору, в ньому зазначено умови погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів, що визначено місяцями.

Отже у разі якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлюються окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Враховуючи час укладення додаткової угоди № 3, а також те, що з наданого банком розрахунку вбачається, що з березня 2013 року ОСОБА_1 припинив повертати основний борг, з листопада 2013 року - проценти та зважаючи на те, що до суду банк звернувся з позовом в квітні 2014 року, колегія суддів вважає, що позивачем не пропущений строк позовної давності для звернення до суду з відповідними вимогами, а тому відсутні підстави для задоволення клопотання про застосування позовної давності.

Крім того, слід зазначити, що хоча в матеріалах справи є наявні вимоги банку про дострокове повернення кредитних коштів від 06 червня 2013 року та 13 січня 2014 року, однак відсутні докази направлення таких вимоги позичальнику та іпотекодавцю, в суді апеляційної інстанції представник банку пояснив та письмово підтвердив, що кредитна справа ОСОБА_1 по кредитному договору № 014/3728/2/08396 від 27.12.2007 р. не містить документів, що підтверджують направлення поштою/кур`єром, тощо листів-вимог від 06 червня 2013 року та 13 січня 2014 року, ці факти відповідачами належними та допустимим доказами не спростовані, а відтак відсутні підстави вважати, що позивачем відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України було змінено умови основного зобов`язання.

Висновки суду по суті спору відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідачі належними та допустимим доказами не спростували доводи позивача, а відтак доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому на увагу не заслуговують.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, суд-,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Суворовського районного суду Херсонської області від 27 травня 2014 рокубез змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Г.Чорна

Судді: Л.В.Пузанова

І.В.Склярська

Повний текст постанови складено 25 листопада 2019 року

Суддя Т.Г. Чорна