Постанова

Іменем України

14 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 369/11750/15-ц

провадження № 61-21383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області, Перша Київська обласна державна нотаріальна контора,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня

2016 року у складі судді Ковальчук Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Сержанюка А. С., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській області (далі - УДР ГТУЮ у Київській області), Перша Київська обласна державна нотаріальна контора, про визнання удаваним правочином договору дарування, визнання покупцем за договором купівлі-продажу, визнання права власності на земельну ділянку та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.

Позовна заява мотивована тим, що 11 березня 2003 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір, відповідно до умов якого остання прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1194 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного договору дарування ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 18 листопада 2004 року.

Незважаючи на оформлення договору дарування, спірну земельну ділянку позивач фактично у ОСОБА_3 придбала, сплативши останньому власні кошти. Перед підписанням зазначеного договору дарування ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти у розмірі 1 200 доларів США, що в еквіваленті становить 6 401,40 грн. Оскільки між позивачем та

ОСОБА_3 виникла домовленість саме про купівлю-продаж земельної ділянки а не дарування, укладений договір дарування відповідно

до статті 58 ЦК УРСР (1963 року) є удаваним.

У 2006 році позивач за власні кошти побудувала на земельній ділянці будинок, з моменту придбання земельної ділянки і по теперішній час вона утримує ділянку та будинок. У лютому 2010 року її дочка ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 . З цього часу почалися суперечки щодо права власності на земельну ділянку.

Позивач вважає, що її право як фактичного покупця прихованого правочину купівлі-продажу земельної ділянки є порушеним з часу невизнання її майнового права на ділянку ОСОБА_2 .

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд поновити їй строк звернення з даною позовною заявою; визнати укладений 11 березня 2003 року між

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір дарування земельної ділянки недійсним; визнати позивача покупцем спірної земельної ділянки за договором купівлі-продажу; визнати за позивачем право власності на спірну земельну ділянку; визнати недійсним державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 18 листопада 2004 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 29 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26 січня 2017 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 червня

2016 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування земельної ділянки є удаваним правочином на підставі частини другої статті 58 ЦК України

(у редакції Закону 1963 року).

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий судовий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що, не маючи юридичної освіти, позивач вважала, що, оформивши земельну ділянку на дочку, яка була матір`ю-одиначкою, буде мати певні пільги. З дочкою позивач домовилась, що земельна ділянка буде належати ОСОБА_1 як фактичному покупцю. На купленій земельній ділянці вона вже побудувала будинок. Оскільки між нею та ОСОБА_3 виникла домовленість саме про купівлю-продаж земельної ділянки, яка була оформлена договором дарування, тому цей договір є удаваним на підставі статті 58 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року).

Доводи інших учасників справи

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано цивільну справу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі № 369/11750/15-ц (провадження № 61-21383св18) призначено повторний автоматизований розподіл.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 11 березня 2003 року між ОСОБА_3 та

ОСОБА_2 укладений договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку площею 0,1194 га, розташовану на території села Бузова Києво-Святошинського району, Київської області на АДРЕСА_1 , надану для ведення особистого селянського господарства. Всього земель 0,1194 га, у тому числі сільськогосподарських угідь - 0,1194 га, з них ріллі - 0,1194 га.

Згідно з пунктом 2 договору дарування земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого виконавчим комітетом Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області відповідно до рішення виконавчого комітету Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 березня 1997 року.

Пунктами 3, 4 договору дарування визначено, що цей дар сторонами оцінено в сумі 1 700 грн. Грошова оцінка земельної ділянки площею

0,1194 га складає 323,75 грн.

Відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку від 18 листопада 2004 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 11 березня 2003 року є власником земельної ділянки площею 0,1194 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення (використання) земельної ділянки-ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 вересня 2003 року «Про змінення цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться у АДРЕСА_1 і належить ОСОБА_2 » вирішено змінити цільове призначення земельної ділянки 0,1194 га, яка надана для ведення особистого селянського господарства на обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Рішенням Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вирішено надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту відведення щодо зміни цільового призначення з ведення особистого селянського господарства на земельну ділянку під будівництво і обслуговування житлового будинку і господарських будівель на АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України (у редакції, чинній на час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Оспорюваний договір дарування укладено 11 березня 2003 року, отже, правовідносини між сторонами регулюються нормами діючого на час укладення договору ЦК Української РСР (у редакції Закону1963 року).

Відповідно до статті 41 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року) Угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 58 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року), якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Частиною першою статті 59 ЦК Української РСР (у редакції Закону

1963 року) передбачено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року)

за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 153 ЦК Української РСР (у редакції Закону 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на обґрунтування свої вимог посилалась на те, що укладений договір дарування земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений з метою приховати іншу угоду, а саме договір купівлі-продажу земельної ділянки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що договір дарування земельної ділянки був укладений як удавана угода.

Встановивши, що сторонами договору дарування земельної ділянки є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а не позивач - ОСОБА_1 , та врахувавши, що укладений договір дарування був нотаріально посвідчений та зареєстрований належним чином, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що, не маючи юридичної освіти, позивач вважала, що, оформивши земельну ділянку на дочку, яка була матір`ю-одиначкою, буде мати певні пільги. З дочкою позивач домовилась, що земельна ділянка буде належати ОСОБА_1 як фактичному покупцю. На купленій земельній ділянці вона вже побудувала будинок, тому договір є удаваним, а вона є покупцем за цим договором, не заслуговують на увагу, оскільки з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вбачається, що між сторонами були досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, укладення договору відповідало вільному волевиявленню та внутрішній волі сторін саме на укладення договору дарування, який був безоплатним. Отже, перевід прав та обов`язків покупця за цим договором на позивача є неможливим. Будівництво будинку на вказаній земельній ділянці не є предметом розгляду у цій справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого

2010 року).

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції є достатньо обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на нормах закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 29 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська А. І. Грушицький В. В. Сердюк