Провадження № 22-ц/801/2081/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуСправа № 127/30447/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача: Рибчинського В.П.,

суддів: Голоти Л.О., Денишенко Т.О.,

за участю секретаря судового засідання Топольської В.О., Мельник М.М., Мельника Ф.В., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Шиманського В.М., представника ОСОБА_3 - адвоката Чубенко С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Мунтяна Євгена Володимировича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2018 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, яка була уточнена позивачем 12.12.2018 року (а.с.25-26) і мотивована тим, що з 1976 по 1989 рік позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . До 1985 року вони із донькою проживали в Ѕ частці будинку АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_5 успадкував в 1975 році.

Даний будинок є довоєнною побудовою і на час укладення між ними шлюбу перебував у непридатному для проживання стані, без зручностей, тому в 1978 році за спільні кошти вони прибудували сіни літ. «а1», де обладнали кухню і ванну, а в 1984 році побудували сарай літ. «Б», про що зазначено в технічному паспорті від 16.04.1997 року. Дані побудови були зведені самочинно.

В 1985 році ОСОБА_5 поїхав до Російської Федерації на роботу і залишився там жити, а в 1989 році за ініціативою чоловіка їх шлюб був розірваний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадкоємцем була ОСОБА_3 . На сьогоднішній день власниками будинковолодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , земельна ділянка під будинковолодінням не приватизована.

02.08.2017 року позивач отримала в КП «ВМБТІ» технічний паспорт на будинок АДРЕСА_1 . Згідно інвентаризаційних даних, сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні та 2-2 ванни не є самочинно зведеними, оскільки відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомбуду України № 127 від 24.05.2001 року, з 09.08.2012 року не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року.

На підставі звіту про оцінку, вартість спірних приміщень 2-1, 2-2 складає 126 446,87 грн., відповідно, 1/2 частка вартості даних приміщень складає 63 223,44 грн. Вартість сараю літ. «Б» складає 2 650 грн., 1/2 частка вартості якого складає 1 325 грн., а загалом 1/2 частка вартості спірних приміщень складає 64 548,44 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник позивача ОСОБА_4 - адвокат Мунтян Є.В. подав апеляційну скаргу, в якій, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На апеляційну скаргу надійшов відзив представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Шиманського В.М., в якому зазначає, що Вінницьким міським судом Вінницької області 23.07.2019 року було прийнято законне та обґрунтоване рішення, а тому вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також на апеляційну скаргу надійшов відзив представника ОСОБА_3 - адвоката Чубенко С.В., в якому вона зазначила, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрували шлюб 10.07.1976 року (а.с. 5).

Свідоцтво про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 видане 16.11.1989 року Ленінським ЗАГС м. Комсомольськ-на- Амурі (а.с. 6).

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.03.1975 року ОСОБА_5 був власником половини будинку з відповідною часткою службових будівель, що в АДРЕСА_1 (а.с. 12). Рішенням Вінницької міської ради від 25.12.2015 № 71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю Ленський подій перейменовано на вулицю Агатангела Кримського .

Будинок поділений в натурі не був. Згідно пояснень учасників справи в приміщеннях 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 проживав ОСОБА_5 з позивачем. Згідно технічного паспорта, виготовленого «ВООБТІ» 16.04.1997 року, приміщення 2-1 площею 8,1 кв.м. та 2-2 площею 3 кв.м., що в сінях «а1», згідно відмітки техніка від 16.04.1997 року, є самовільно збудованими (а.с. 8).

Станом на день розгляду справи співвласниками будинку по Ѕ частці є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, 09.06.2015 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_2 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що в АДРЕСА_1 , про що було складено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу (а.с. 16-18, 63).

Власником 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 06.11.1998 року є ОСОБА_1 (а.с. 64).

Згідно технічного паспорту, виготовленого 16.04.1997 року, сіни "а1" та сарай "Б" збудовані самочинно в 1978 та 1984 роках відповідно (а.с. 7-9).

З повідомлення КП «ВМБТІ» від 26.06.2017 року (а.с. 15) вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 8992 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , станом на 03.07.2013 року (остання дата технічної інвентаризації) на земельній ділянці виявлено самочинно збудовані прибудову літ. «а1» (кухня 2-1, ванна 2-2) загальною площею 11,1 кв.м. та сарай літ. «Б», а також роз`яснено, що згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2017 року, зареєстрованої в МЮУ 10.07.2001 року за № 582/5773 зі змінами, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків). З метою внесення змін в матеріали інвентаризаційної справи запропоновано звернутись в КП «ВМБТІ». В технічному паспорті, виготовленому КП «ВМБТІ» 02.08.2017 року на замовлення ОСОБА_4 відмітки про те, що вищезазначені сіни є самовільно збудованими, немає (а.с. 10-11).

Бувший співвласник будинку ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19). Після смерті ОСОБА_5 08.12.2015 року з заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина - ОСОБА_3 (а.с. 20).

Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент реєстрації шлюбу позивача з ОСОБА_5 , втратив чинність 27.07.2010 року, передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 28 даного Кодексу визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Відповідно до вимог статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 неодноразово зверталась в суди з позовом щодо набуття права власності на частку будинку АДРЕСА_1 , проте суди в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовляли.

Зокрема, рішення Апеляційного суду Вінницької області від 27.06.2013 року було скасовано рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2013 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Вінницька міська рада, про поділ майна подружжя - відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції було помилково застосовано до правовідносин ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Сімейний кодекс України та Кодекс законів про шлюб та сім`ю, оскільки усі роботи по покращенню житлових умов були здійснені поза межами сімейних відносин, а саме після розірвання шлюбу між сторонами.

Апеляційний суд зазначив, що відповідно до п. 4 Постанови Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

В липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів - витрат на ремонтні роботи у Ѕ частині будинку по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 . В ході судових засідань сторони визнали, що з 1976 року по 1989 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, до 1985 року сім`я проживала в Ѕ частці будинку, який ОСОБА_5 успадкував в 1975 році, а після розірвання шлюбу в 1989 році позивач разом з донькою залишилась проживати в будинку, який належав відповідачу. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2015 року у справі № 127/15831/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_4 було відмовлено. Апеляційною інстанцією також було встановлено, що ОСОБА_4 проживала в будинку як член сім`ї власника - ОСОБА_5 , тому зобов`язана була сплачувати комунальні платежі, забезпечувати схоронність житла, дотримуватись правил утримання будинку, проводити ремонтні роботи тощо. Договору з власником будинку на проведення капітального ремонту, а також про те, що право власності перейде до ОСОБА_4 , не було (а.с. 84-87).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Поряд з іншим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 , оскільки з матеріалів справи вбачається, та встановлено попередніми рішеннями суду, Ѕ частина будинковолодіння по АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_5 , так як була успадкована ним після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто право власності набуте ним до реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 .

Згідно інвентаризаційних даних за 1953 рік сарай "Б" та веранда "а1" існували ще до набуття права власності ОСОБА_5 на цю частку будинку (а.с. 55-57).

Разом з тим вимога ОСОБА_4 щодо визнання права власності на Ѕ частку сіней "а1", де обладнено кухню 2-1, площею 8,1 кв.м. та ванну 2-2, площею 3,0 кв.м., сараю "Б" не підлягає задоволенню також з тієї підстави, що це майно є приналежністю до головної речі - частки житлового будинку.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

І приналежність, і основна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а її приналежність - залежне, допоміжне і слугує найкращому використанню головної речі і сприяє функціонуванню головної речі і не має сама по собі самостійного господарського значення.

Статтею 187 ЦК України визначено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

У разі переходу права на річ за правочином чи за іншою підставою окремі її складові частини не підлягають відокремленню.

Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі і споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може.

Тому правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частку сіней «а1» та сараю «Б» як на самостійні об`єкти немає.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - адвоката Мунтяна Євгена Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

Т.О. Денишенко