Справа № 567/378/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.08.19 м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 про визнання права власності на майно звернулася ОСОБА_2

В обґрунтування позову зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її матір ОСОБА_6 , яка на момент смерті фактично проживала та була зареєстрована разом з позивачем в АДРЕСА_1 .

Вказує, що 12.10.1999, ОСОБА_6 було складено заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла для своєї дочки ОСОБА_2 .

Вказує, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 входить будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 , яке відносилось до типу колгоспного двору.

Зазначає, що станом на 1991 рік в зазначеному житловому будинку були зареєстровані: голова двору - ОСОБА_6 , її чоловік - ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_3 , зять ОСОБА_4 , онуки - ОСОБА_5 , ОСОБА_5

Вказує, що на момент смерті ОСОБА_6 фактично проживала та була зареєстрована разом з позивачем та після смерті матері позивач звернулась до державного нотаріуса Нетішинської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, за наслідками якої було заведено спадкову справу № 138/2008. Члени бувшого колгоспного двору із заявами про прийнятття спадщини не звертались та на спадкове майно не претендують.

ОСОБА_2 посилається на те, що у відповідності до ч.1 ст.549 ЦК УРСР вона є такою, що прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6 .

Вказує, що за життя ОСОБА_6 не виготовила необхідної технічної документації, не зареєструвала право власності на будинковолодіння та не виготовила свідоцтво про право власності на нього, що неможливо зробити зараз в зв`язку з її смертю.

За вказаних обставин та в зв"язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спірне будинковолодіння, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Враховуючи наведені обставини, просить визнати за нею, як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , право власності на садибний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, які знаходиться в АДРЕСА_2 .

Суд, розглянувши справу відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України за правилами загального позовного провадження, встановив наступне.

Ухвалою Острозького районного суду від 27.03.2019 року позовну заяву ОСОБА_2 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, відповідачам було надано строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву.

За клопотанням позивача та відповідно до ст.ст.81,84 ЦПК України ухвалою суду від 25.04.2019 було витребувано від Нетішинської державної нотаріальної контори Хмельницької області матеріали спадкової справи №138/2008 заведеної після смерті ОСОБА_6

01.04.2019 відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подали до суду заяви, в яких позовні вимоги ОСОБА_2 визнали у повному обсязі та просять здійснювати розгляд справи за їх відсутності. Вказують, що на частку в спадковому майні, як члени бувшого колгоспного двору, не претендують та ставити питання про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини наміру не мають.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Перевіривши фактичні обставини справи, наявні докази в їх сукупності та взаємозв"язку, суд з врахуванням того, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, приходить до висновку про задоволення позову та ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження, в порядку ст.ст. 200, 206 ЦПК України, виходячи з наступного.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснила, що матері позивача - ОСОБА_6 фактично належав житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Вказує, що дане будинковолодіння було побудоване у 1939 році та відносилось до типу колгоспного двору.

Зазначає, що станом на 1991 рік в зазначеному житловому будинку були зареєстровані: голова двору - ОСОБА_6 , її чоловік - ОСОБА_7 , дочка ОСОБА_3 , зять ОСОБА_4 , онуки - ОСОБА_5 , ОСОБА_5 .

Зазначила, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовилися від своюєї частки в майні колгоспного двору, оскільки більше трьох років не проживали в даному будинковолодінні, не брали участі в його утриманні та не мають наміру витребовувати своєї частки з майна колишнього колгоспного двору, що ними визнається та не оспорюється.

Вказує, що за життя, 12.10.1999, ОСОБА_6 було складено заповіт, згідно якого все своє майно вона заповіла для своєї дочки ОСОБА_2 .

Зазначає, що у відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу Української PCP, ОСОБА_2 подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР вона є такою, що прийняла спадщину після смерті матері.

Одночасно пояснила, що за життя ОСОБА_6 не виготовила необхідної технічної документації, не зареєструвала право власності на будинковолодіння та не виготовила свідоцтво про право власності на нього, що неможливо зробити зараз в зв`язку з її смертю.

За вказаних обставин та в зв"язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спірне будинковолодіння, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право власності на даний житловий будинок.

Враховуючи наведені обставини, просить визнати за ОСОБА_2 , як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_6 , право приватної власності на садибний житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_2 . Судові витрати залишити за позивачем.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Встановлено, що в АДРЕСА_2 розташований садибний житловий будинок з надвірними будівлями, який обліковувався за ОСОБА_6 .

Зазначене підтверджується довідкою Межиріцької сільської ради №198 від 04.02.2019, з якої встановлено, що згідно погосподарської книги №5 житловий будинок АДРЕСА_2 рахується за ОСОБА_6 .

Відповідно до довідки Межиріцької сільської ради №343 від 21.02.2019 року станом на 1991 рік в житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 були зареєстровані: голова двору ОСОБА_6 , чоловік ОСОБА_8 , дочка ОСОБА_3 , зять ОСОБА_4 , онуки - ОСОБА_5 , ОСОБА_5 .

Згідно виписки з погосподарської книги №10 за 1991-1995 с.Межиріч, вбачається що житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 (особовий рахунок № НОМЕР_1 ) був зареєстрований як колгоспний двір, побудований у 1939 році та рахується за ОСОБА_6 .

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватись законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема, ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української PCP від 11 березня 1985 року №105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській PCP", Вказівками по веденню негосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року №5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української PCP, затвердженою наказом Міністра юстиції Української PCP від 31 жовтня 1975 року № 45/5 та іншими нормативними актами.

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та законом України від 01.07.2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудови зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на будинок колгоспного і робітничого двору.

Згідно п.9 зазначених Вказівок, окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба.

Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Оскільки до правовідносин, які виникли до моменту введення в дію Закону України "Про власність" необхідно застосовувати діюче на той час законодавство, то при вирішенні питання про власність колгоспного двору необхідно керуватись нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст.123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється з рівності часток усіх членів двору, а отже станом на 15.04.1991 ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках належав житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_2 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30.08.2012 встановлено, що ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вимог ст.ст.120, 123, 563 ЦК УРСР (в редакції 1963), майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а у разі смерті члена колгоспного двору спадщина в майні двору не відкривалася до смерті останнього члена колгоспного двору, а майно залишалось на праві сумісної власності в рівних частках членів двору, що в ньому проживають.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Згідно п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння

спадковим майном.

Згідно довідки Межиріцької сільської ради №195 від 04.02.2019 встановлено, що на день смерті ОСОБА_8 , з ним в домогосподарстві за адресою АДРЕСА_2 була зареєстрована дружина ОСОБА_6 (погосподарська книги №5 за 1996-2000).

Згідно Витягів зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину), (заповіти/спадкові договори) встановлено, що після смерті ОСОБА_8 спадкові справи не заводились, заповіти ним не посвідчувались.

Таким чином, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ОСОБА_6 є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8 , як така, що фактично вступила в управління спадковим майном.

Оскільки для ОСОБА_8 фактично належала 1/6 частка житлового будинку, що в АДРЕСА_2 , то право на неї перейшло до ОСОБА_6 , як спадкоємця за законом.

Одночасно в судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовилися від своєї частки в майні колгоспного двору та не мають наміру витребовувати свої частки з майна колишнього колгоспного двору, про що подали відповідні заяви.

Окрім того, згідно довідок Межиріцької сільської ради №194 від 04.02.2019, №195 від 04.02.2019 вбачається, що відповідачі на час відкриття спадщини фактично не проживали в спірному будинковолодінні, та станом на день смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в будинковолодінні були зареєстровані ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , станом на день смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинковолодінні ніхто не проживав і не був зареєстрований.

Згідно свідоцтва смерть НОМЕР_3 від 25.08.2000 встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, а саме 12.10.1999 року, ОСОБА_6 склала заповіт, посвідчений секретарем Межиріцької сільської ради Острозького району Рівненської області та зареєстрований в реєстрі за №97, у якому вона залишила особисте розпорядження на випадок своєї смерті, відповідно до все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належить їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 .

На день смерті заповідача вказаний заповіт змінено чи скасовано не було, що підтверджується відповідною відміткою Межиріцької сільської ради Острозького району Рівненської області та Витягом зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори).

З матеріалів спадкової справи №138/2008 заведеної Нетішинською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 вбчається, що 02.09.2008 ОСОБА_2 звернулась в Нетішинську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 .

Згідно довідки Нетішинського будинкоуправління №906 від 08.08.2008 вбачається, що померла ОСОБА_6 на момент смерті була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 , з дочкою ОСОБА_2 , а тому відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ОСОБА_2 є такою, що прийняла спадщину, як така, що фактично вступила в управління спадковим майном та в подальшому, звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини.

Частиною 1 ст.1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки для ОСОБА_6 фактично належав житловий будинок, що в АДРЕСА_2 , відповідачі від своїх часток в майні колгоспного двору відмовились, то право на нього перейшло до ОСОБА_2 , як спадкоємця за заповітом.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини.

За наслідками поданої позивачем заяви Нетішинською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №138/2008.

З матеріалів спадкової справи №138/2008 встановлено, що інші спадкоємці за законом та за заповітом, а також спадкоємці, що мають право на обов?язкову частку в спадшині, після смерті ОСОБА_6 відсутні, таким чином єдиним спадкоємцем після її смерті є ОСОБА_2 , дочка спадкодавця.

Окрім того, з матеріалів спадкової справи встановлено, що позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна, яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,77 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, посвідченого сертифікатом серії НОМЕР_4 , виданого Острозькою районною державною адімінстрацією 08.05.1996 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) (свідоцтво про право на спадщину за заповітом №2361).

Вказані докази по справі повністю узгоджуються з позовною заявою.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За життя ОСОБА_6 не оформила та не зареєструвала право власності на садибний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_2 , що порушує передбачені законом права позивача, як спадкоємця за заповітом після її смерті.

Водночас, в судовому засіданні встановлено, що після звернення позивача до Нетішинської державної нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 на садибний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_2 , у такій видачі їй було відмовлено, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 зазначеного Кодексу).

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, а відповідно до п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється зі смертю власника, що перешкоджає реєстрації за ОСОБА_6 права власності на нерухоме майно, та враховуючи, що позивач ОСОБА_2 має право на спадщину після її смерті, відповідачі відмовились ві частки в майні бувшого колгоспного двору, та своїх прав на спадкове майно не заявляли, позивач позбавлена можливості відновити свої права у позасудовому порядку, а тому її права підлягають судовому захисту, шляхом визнання за нею, як спадкоємцем за заповітом, права власності на садибний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_2 .

На підставі п. 4 ст. 25, п. 11 ч.1 ст. 346, ст.ст. 328, 1216, 1233-1235, 1269, 1299 ЦК України, ст. 123 ЦК УРСР, Закону України "Про власність", керуючись ст.ст. 2-4,10, 12,200, 258, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

позов ОСОБА_2 (жит. АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_3 (жит. АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ), ОСОБА_4 (жит. АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 ), ОСОБА_5 (жит. АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_5 (жит. АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом задоволити повністю.

Визнати за ОСОБА_2 як спадкоємцем за заповітом після смерті матері ОСОБА_6 право власності на садибний житловий будинок з надвірними будівлями, які знаходяться в АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.08.2019.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.