Справа № 712/2982/19
Провадження № 2/712/1310/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2019 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Назаренко М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ», треті особи: ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області, Головне Управління ПФУ у Черкаській області, Офіс великих платників податків ДФС, ТОВ «НВП «Енергія», ТОВ «ЕСТА ЛТД», ТОВ «Дінтех», ТОВ «КСК-Автоматизація», ТОВ «ТД Влада-Харків», ТОВ «Тальнівський завод «Мінводи», ТОВ «ІМПЕРІАЛ ГРУА Україна», ТОВ «Акку-енерго», ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», ПАТ «Кременчукм`ясо», ТОВ «Переяслав-молпродукт», ТОВ «НВП «ОСТ», Державна судова адміністрація України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ДК Газ України НК «Нафтогаз України», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 про визнання права власності на квартиру та зняття арешту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «АЗОТ», треті особи: ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області, Головне Управління ПФУ у Черкаській області, Офіс великих платників податків ДФС, ТОВ «НВП «Енергія», ТОВ «ЕСТА ЛТД», ТОВ «Дінтех», ТОВ «КСК-Автоматизація», ТОВ «ТД Влада-Харків», ТОВ «Тальнівський завод «Мінводи», ТОВ «ІМПЕРІАЛ ГРУА Україна», ТОВ «Акку-енерго», ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», ПАТ «Кременчукм`ясо», ТОВ «Переяслав-молпродукт», ТОВ «НВП «ОСТ», Державна судова адміністрація України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ДК Газ України НК «Нафтогаз України», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 про визнання права власності на квартиру та зняття арешту, посилаючись на те, що між ним та ПАТ «АЗОТ» 28 грудня 2012 року укладено договір оренди квартири АДРЕСА_1 , який діє до 07 січня 2023 року.

За умовами даного договору, а саме п. 2.2. договору передбачено що він отримує право власності на квартиру після того як пропрацює на підприємстві Орендодавця (ПАТ «АЗОТ») безперервно 10 (десять) років з дати укладення цього договору та за умов відсутності порушень трудової дисципліни, даного договору, або трудового договору. Передача квартири у власність орендаря відбувається на безоплатній основі. Порядок передачі квартири у власність погоджується сторонами додатково та перехід права власності на квартиру формулюється в порядку передбаченому діючим договором.

Листом ПАТ «АЗОТ» (вих. №500-06/41) від 28.12.2016 його повідомлено, що вразі подальшого сумлінного виконання умов договору, своїх посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, термін визначений в п. 2.2. договору про перехід права власності на квартири буде переглянуто та зменшено з 10 (десяти) років на 6 (шість) років.

05 лютого 2019 року між ним та ПАТ «АЗОТ» укладено договір про внесення змін до договору оренди квартири від 28 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І. 28.12.2012 року за № 3814. Відповідно до даних змін право отримання власності на орендовану ним квартиру він може отримати через шість років з моменту укладення вищевказаного договору оренди.

З 1997 року по 12 квітня 2012 року він працював на ПАТ «РІВНЕАЗОТ» в місті Рівне, в період роботи йому було запропоновано перейти працювати на роботу в місто Черкаси, на підприємство ПАТ «АЗОТ», оскільки в нього не було житла в м. Черкаси, підприємством було запропоновано придбати житло, що стало однією з умов переїзду в м. Черкаси. В ПАТ «АЗОТ» він працює з квітня 2012 року.

Метою придбання ПАТ «АЗОТ» вищевказаної квартири стало виключно забезпечення його, як працівника Товариства, житлом.

Але для уникнення зловживання ним становищем, та з метою забезпечення виконання трудових відносин, було вирішено передати дану квартиру у власність лише після спливу певного строку. Тому було укладено договір оренди з умовою отримання квартири у власність лише після того як він пропрацює на підприємстві визначений договором строк.

Метою даних дій стало виключно уникнення передчасного його звільнення з місця роботи, оскільки квартира б залишилася у нього у власності.

Звернувшись з листом до ПАТ «АЗОТ» про оформлення на нього права власності на вищевказану квартиру, йому було відмовлено, оскільки ПАТ «АЗОТ» не може переоформити право власності на квартиру у зв`язку із накладенням на неї арешту.

Як стало відомо на підставі постанови про арешт майна боржника № 54239464 від 25.10.2017, виданого ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області, обтяження зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 23852883; постанови про арешт майна боржника № 55037853 від 30.01.2019, виданого ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області, обтяження зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 30073148, вищевказана квартира виставлена на електронні торги Державного підприємства «СЕТАМ», аукціон призначений на 26 лютого 2019 о 09 годині 00 хвилин, лот № 331379. Інформація наведена з офіційного сайту прилюдних торгів «СЕТАМ» https://setam.net.ua/auction/332966.

Ним подано заяву про забезпечення позову, яку було задоволено 25 лютого 2019 року (ухвала по справі №712/2561/19.

Отримати дану квартиру у власність можливо лише в порядку ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» яка визначає: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.»

Оскільки дана квартира придбавалася ПАТ «АЗОТ» для подальшої її передачі йому як співробітнику даного Товариства. Вважає що виконавши умови договору укладеного між ним та ПАТ «АЗОТ» він має право визнати право власності на вищевказану квартиру.

Квартира АДРЕСА_1 фактично належить йому, однак оформити право власності на квартиру не може оскільки на неї накладено арешт на відчуження майна.

Оскільки вважає що квартира належить йому, тому змушений звернутися із даним позовом до суду.

Просить визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Зняти обтяження (арешт) з квартири АДРЕСА_1 .

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі.

Представник ПАТ «АЗОТ» надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. Розгляд справи проводити без участі представника ПАТ «АЗОТ».

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 липня 2019 року відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем ПАТ «АЗОТ», оскільки така суперечить Закону.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Черкаській області просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

ОСОБА_14 не з`явився, скерував до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, скерував до суду заяву, в якій просить не викликати його на судові засідання по даній справі, оскільки у нього відсутні претензії до ПАТ «АЗОТ».

Представник Офісу великих платників податків ДФС в судове засідання не з`явився, скерував до суду пояснення, які просив врахувати при винесенні рішення.

Інші треті особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталися.

Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) приходить до наступного.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що 05 грудня 2012 року між ОСОБА_36 (продавець) та Публічним акціонерним товариством «АЗОТ» (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до умов цього договору покупець продає, а продавець купує (приймає у власність) квартиру АДРЕСА_1 (п. 1.1 договору).

28 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «АЗОТ» (орендодавець) та ОСОБА_1 (орендар) укладено договір оренди квартири.

Відповідно до п. 1.1. цим договором орендодавець передає орендареві в оренду квартиру для проживання у ній орендаря з подальшою передачею даної квартири у власність орендаря на умовах даного договору.

Орендар являється працівником орендодавця.

Відповідно до п. 1.1.2 договору адреса квартири: АДРЕСА_2 .

Перехід права власності на квартиру орендарю відбувається після того як орендар пропрацює на підприємстві орендодавця безперервно 10 (десть) років з дати укладення цього договору та за умови відсутності порушень орендарем трудової дисципліни, даного договору або трудового договору. Передача квартири у власність орендаря відбувається на безоплатній основі. Порядок передачі квартири у власність погоджується сторонами додатково та перехід права власності на квартиру оформляється в порядку діючим законодавством (п.2.2. договору оренди квартири).

Строк дії договору закінчується 07 січня 2023 року (п. 11.2 договору оренди).

Листом ПАТ «АЗОТ» від 28.12.2016 року за № 500-06/41 повідомлено ОСОБА_1 про те, що вразі подальшого сумлінного виконання ним умов договору, своїх посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни, термін визначений в п. 2.2. договору про перехід права власності на квартиру буде переглянуто та зменшено з 10 (десяти) років до 6 (шести) років.

05 лютого 2019 року між ПАТ «АЗОТ» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін по договору оренди квартири від 28 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І. 28.12.2012 року за № 3814.

На підставі попередньої домовленості сторін пункт 2.2 договору викладено в наступній редакції: «2.2. Перехід права власності на квартиру орендарю відбувається після того як орендар пропрацює на підприємстві орендодавця безперервно 6 (шість) років з дати укладення цього договору та за умов відсутності порушень орендарем трудової дисципліни, даного договору, або трудового договору. Передача квартири у власність погоджується сторонами додатково та перехід права власності на квартиру оформляється в порядку передбаченому діючим законодавством».

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних спав від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Водночас окремими нормативно-правовими актами передбачаються різноманітні правовстановлюючі чи інші документи, якими має підтверджуватися право власності.

Перелік правовстановлювальних документів на об`єкти нерухомого майна наведено у ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до ч. 1 зазначеної статті, Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Також судом встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області перебуває зведене виконавче провадження № 55037853 про стягнення з ПАТ «АЗОТ» боргу на користь фізичних. юридичних осіб та держави на загальну суму 62 030 830,05 грн., до складу якого входить 112 виконавчих проваджень про стягнення коштів на користь стягувачів.

Відповідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна державним виконавцем встановлено, що за боржником ПАТ «АЗОТ» на праві приватної власності належить квартира, загальною площею 44,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до постанови ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області від 25.10.2017 року у виконавчому провадженні № 54239464 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 23852883 зареєстроване обтяження на майно, що належить боржнику ПАТ «АЗОТ», а саме: квартиру АДРЕСА_1 .

10.01.2019 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Горбатюк В.П. у відповідності до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» проведено опис та арешт майна, що належить боржнику ПАТ «АЗОТ», а саме: квартири, загальною площею 44,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

При описі та арешті вищевказаної квартири головним державним виконавцем встановлено, у квартирі АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_37 , яка орендувала вказану квартиру.

Описане та арештоване нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , передано на відповідальне зберігання ОСОБА_37 , що підтверджується постановою опису й арешту майна від 10.01.2019 року.

При проведенні опису та арешту вищезазначеного майна було встановлено, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживав.

31.01.2019 року державним виконавцем передано квартиру АДРЕСА_1 на реалізацію через Систему електронних торгів арештованим майном.

05.02.2019 року до начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області звернулася ОСОБА_38 Валерія ОСОБА_39 з заявою про звільнення її від обов`язків зберігання квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки її сім`я ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнила квартиру.

18.02.2019 року державними виконавцями здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що ОСОБА_37 з квартири виселилася, замки до квартири поміняні, тому державним виконавцем було опечатано дану квартиру, що підтверджується актом головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. від 18 лютого 2019 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі постанова) позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови, зокрема, у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Отже, з позовом до суду про визнання права власності та зняття арешту з майна може звернутися власник / володілець майна, якщо він вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить йому, а не боржникові.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 163220390 від 11.04.2019 року власником квартири АДРЕСА_1 є Публічне акціонерне товариство «АЗОТ», відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29452884 від 28.04.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Черкаської області Плаха Тамарою Іванівною.

З даної інформаційної довідки також вбачається, що 05.12.2012 між ПАТ «АЗОТ» та ПАТ КБ «Надра» був укладений договір іпотеки, дія якого припинена 26.05.2019 року.

З договору про внесення змін по договору оренди квартири від 28 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Плахою Т.І. 28.12.2012 року за № 3814 від 05 лютого 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , а тому не був зареєстрований в спірній квартирі АДРЕСА_1 .

З вищенаведеного можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 не проживав, не був зареєстрований, а тому не являється власником даної квартирі.

Посилання ОСОБА_1 на те, що метою придбання спірної квартири ПАТ «АЗОТ» стало виключно забезпечення його житлом, як працівника товариства, спростовується договором купівлі-продажу від нерухомого майна від 05 грудня 2012 року та договором іпотеки від 05 грудня 2012 року.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття розміщена у розділі 29 ЦК України «Захист права власності», тобто стосується випадків, коли існуюче та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. Із цим кореспондується ст. 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до змісту ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли в інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом під час розгляду справи існуючому юридичному факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до ст. 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» відповідачами в справі про зняття арешту з майна є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом.

Як вбачається зі змісту ст. 51, 175 ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Якщо позивач помилився відносно обов`язку відповідача щодо поновлення порушеного права, суд має виходити з положень ст. 51 ЦПК України та з урахуванням ч. 5 ст. 12 ЦПК України роз`яснити позивачеві право на заміну неналежного відповідача.

Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Разом з тим, позивачем не ініційовано перед судом питання про залучення співвідповідачів (осіб, в інтересах яких накладено арешт на спірне майно).

Ураховуючи наведені обставини, зважаючи на те, що визнання права власності на майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, лише у випадку порушення, невизнання чи оспорення такого права, суд дійшов висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 89, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, 11, 15, 16, 182, 316, 328, 334, 392 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «АЗОТ», треті особи: ВПВР УДВС ГТУЮ у Черкаській області, Головне Управління ПФУ у Черкаській області, Офіс великих платників податків ДФС, ТОВ «НВП «Енергія», ТОВ «ЕСТА ЛТД», ТОВ «Дінтех», ТОВ «КСК-Автоматизація», ТОВ «ТД Влада-Харків», ТОВ «Тальнівський завод «Мінводи», ТОВ «ІМПЕРІАЛ ГРУА Україна»,ТОВ «Акку-енерго», ПАТ «По газопостачанню та газифікації «Черкасигаз», ПАТ «Кременчукм`ясо», ТОВ «Переяслав-молпродукт», ТОВ «НВП «ОСТ», Державна судова адміністрація України, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ДК Газ України НК «Нафтогаз України», ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 - про визнання права власності на квартиру та зняття арешту залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Інформацію стосовно справи, що розглядається, можна отримати на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою http://court.gov.ua/sud2316/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Головуючий:

Повний текст рішення виготовлений 21 листопада 2019 року.