ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1068/19 Справа № 199/9195/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Скрипник О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про визнання недійсною заяви, поділ спільного майна подружжя; за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 05.11.2010 року, який було розірвано 13.04.2016 року. Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_3.

Під час шлюбу вона та відповідач придбали квартиру АДРЕСА_1. Вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки з відповідачем виник спір щодо поділу спільного майна, позивач просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В свою чергу ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження квартирою, виселення, зняття з реєстрації. В обгрунтування позову зазначив, що під час перебування у шлюбі сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, проте за кошти, подаровані його матір'ю. Квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, належить йому на праві особистої приватної власності. Подружнє життя у сторін не склалося, в 2016 році сторони розлучилися, дружина продовжує проживати в належній йому на праві особистої приватної власності квартирі, до квартири його не впускає, створює перешкоди у володінні та користуванні житлом. Зважаючи на викладене вище, ОСОБА_2 просить усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 з вказаної квартири та зобов'язати ОСОБА_1 знятися з реєстрації.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Частково не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати в частині залишення без задоволення її позову та винести постанову, якою задовольнити її позов та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що спірна квартира є спільним майном подружжя, яке було придбано за рахунок сімейного бюджету та грошові кошти батьків сторін.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, перевірка законності та обґрунтованості рішення проведена в цих межах.

Вислухавши учасників процесу, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.2010 року, який було розірвано 13.04.2016 року. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька - ОСОБА_3, яка проживає з позивачем.

24.03.2014 за договором купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_1

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року, яке набрало чинності 26.04.2016 року, шлюб між сторонами розірвано.

Згідно наявної в матеріалах справи заяви, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І, ОСОБА_1 відкликала свою заяву від 19.09.2015 року про згоду на розпорядження ОСОБА_2 квартирою АДРЕСА_1 (т.2, а.с.18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, тому спірна квартира не підлягає поділу між сторонами.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч.1 ст.68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності зі ст.ст.319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 57 СК України передбачені конкретні підстави виникнення права особистої приватної власності в одного з подружжя, в інших випадках режим спільного сумісного майна подружжя може бути змінений лише договором або рішенням суду.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, і тільки якщо один з членів подружжя доведе, що майно було придбане за особисті кошти, то спірне майно втрачає статус спільного сумісного і стає особистою приватною власністю цього члена подружжя.

Тобто презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, має бути спростована тим з подружжя, хто оспорює правовий режим такого майна. Однак належних доказів на підтвердження походження коштів, за які було придбано спірне майно, матеріали справи не містять. Тобто в порядку, встановленому Главою 5 ЦПК України, ОСОБА_2 не доведено, що таке майно було придбано саме за його особисті кошти.

Крім того, у п.6.1 Договору купівлі-продажу спірної квартири від 24 березня 2014 року зазначено, що на укладання та підписання цього Договору надано письмову заяву дружини Покупця, щодо згоди на укладання цього Договору, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М. 24.03.2014 року за реєстровим № 1066. Сторони із заявою ознайомлені (т.2, а.с.12).

Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.07 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі майна подружжя, яке належить їм на праві спільної сумісної власності вважається, що частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначене шлюбним договором або домовленістю між ними.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та встановлених обставин справи дозволяє дійти висновку про можливість поділу між сторонами майна подружжя, що є у спільній сумісній власності - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,0 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м., визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину спірної квартири.

Згідно вимог ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 1 600,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2018 року - скасувати в частині залишення без задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про поділ спільного майна подружжя і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_2) та за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, АДРЕСА_2) право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 69,0 кв.м, житловою площею 42,2 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 600,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова