Головуючий в 1 інстанції Турченко О.В.
Доповідач: Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

08 серпня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Донецького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Пономарьової О.М., Ткаченко Т.Б.,

секретар - Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини з інвалідністю та подружжя, що проживає з дитиною з інвалідністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на своє утримання та утримання доньки, яка має інвалідність з дитинства I групи підгрупи «А». В позові заначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, 19.08.2005 року шлюб розірвано. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка досягла повноліття, проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. У зв`язку з тим, що донька проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, через інвалідність не може самостійно себе забезпечувати, а відповідач їм з донькою матеріальну допомогу в добровільному порядку не надає, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на своє утримання у розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця на весь час проживання з дитиною, яка має інвалідність, та на час опікування нею; а також аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини-інваліда та його матері задоволено.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 30.11.2015р. і на весь час проживання з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка має інвалідність, та на час опікування нею.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої непрацездатної дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 30.11.2015р.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів - у межах суми платежу на один місяць.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_2 у перегляді заочного рішення.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати рішення в частині стягнення з нього аліментів на утримання позивача ОСОБА_1 як особи, що проживає з дитиною з інвалідністю, оскільки правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття, а його донька ОСОБА_4 є повнолітньою з 11 листопада 2015 року. Посилається на положення ч.1 статті 88 СК України.

Просив також ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити вимоги про стягнення аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 в розмірі 1/6 частини усіх видів його заробітку з 30.11.2015 року, а в решті позовних вимог відмовити.

В обґрунтування скарги вказав, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи та неправильно застосовані норми матеріального права, тому дане рішення підлягає скасуванню.

В апеляційному суді представник відповідача не підтримав доводи апеляційної скарги в частині зміни розміру аліментів на утримання повнолітньої дочки, а просив скасувати рішення і в цій частині як незаконне, ухвалене з порушенням норм матеріального права, відмовити в позовних вимогах повністю.

Позивач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення є законним, справедливим, підстав для його скасування або зміни не наведено. Вважає, що суд правильно застосував норми матеріального права. Крім того, відповідач не оскаржував рішення своєчасно.

У відповідності до положень статті 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі сторін, повідомлених про час ті місце розгляду справи належним чином. Позивач ОСОБА_1 надала суду заяви про слухання справи у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення в повному обсязі, заперечення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався нормами ч. 1 ст. 80, ст. 88, ч. 1 ст. 198, ст. 200 СК України, врахував, що відповідач у добровільному порядку на утримання дружини, з якою проживає дитина з інвалідністю, та на утримання вказаної дитини, матеріальну допомогу не надає, оцінивши матеріальний стан сторін, задовольнив позовні вимоги повністю.

З висновком суду колегія суддів не може погодитись, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з висновком МСЕК від 23.11.2015 року ОСОБА_3 є інвалідом дитинства I групи підгрупи «А», інвалідність встановлена безстроково.

Згідно з відомостями Жовтневої ОДПІ м. Маріуполя ГУ ДФС у Донецькій області за ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа - підприємець, має дохід.

Відповідно до ст. 88 СК України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною-інвалідом, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною-інвалідом та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

З аналізу норм СК України можна дійти висновку, що право того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, на утримання від другого подружжя припиняється, якщо перестає існувати хоча б одна з обставин, які зумовлюють його виникнення. Це можливо зокрема в разі 1) реєстрації цим з подружжя повторного шлюбу; 2) припинення можливості другого з подружжя надавати матеріальну допомогу; 3) смерті одного з подружжя; 4) передачі дитини на виховання іншій особі; 5) припинення опікування дитиною; 6) припинення потреби дитини з інвалідністю в постійному сторонньому догляді; 7) припинення інвалідності ; 8) досягнення дитиною повноліття; 9) виключення відомостей про другого з подружжя як батька (матір) з актового запису про народження дитини; 10) смерті дитини. Зобов`язання по утриманню між колишнім подружжям припиняється, якщо припиняє існувати хоча б одна з обставин, яка зумовила його виникнення.

Згідно з ч.1 ст. 6 СК України правовий статус дитина має особа до досягнення нею повноліття.

При цьому колегія суддів не може погодитися із твердженням позивача ОСОБА_1 про те, що під визначенням «дитина з інвалідністю» в статті 88 СК України мається на увазі поняття спорідненості, а не віку дитини, оскільки така думка позивача є суб`єктивною, базується виключно на її тлумаченні закону, в той час, як вищевказаною нормою вичерпно визначено поняття «дитина», а інші норми СК України містять окреме поняття «повнолітня дитина». (а.с.130)

Зі справи вбачається, що позивач 30.11.2015 року звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів на її утримання як особи, що опікується і постійно проживає з дитиною з інвалідністю, після повноліття дитини, яке настало 11.11.2015 року.

Таким чином, суд безпідставно, в порушення норм матеріального права, задовольнив вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її утримання, оскільки законом таке право для неї не передбачено.

Вирішуючи вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на її користь на утримання доньки з інвалідністю, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до ст. 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має інвалідність першої групи з дитинства з 11.11.2015 року, трудова діяльність не показана (а.с.57). Особам з інвалідністю з дитинства та дітям-інвалідам на законодавчому рівні держава надає соціальну допомогу в розмірі 100 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;, а людям, які піклуються про інвалідів -надбавку на догляд за ними. (Закон України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам»).

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду від 01 квітня 2016 року ОСОБА_3 визнана недієздатною, і ОСОБА_1 призначена опікуном над нею. Рішення набрало законної сили 12.04.2016 року.

Проте, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 на її користь, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не мала права самостійно пред`являти позов від свого імені, оскільки просила аліменти на утримання дочки, і не мала права заявляти позовні вимоги і в інтересах і від імені ОСОБА_3 , оскільки не була на час звернення до суду і ухвалення оскарженого рішення законним представником дочки в розумінні ст.39 ЦПК України (в редакції, що діяла на час звернення до суду з даним позовом).

Згідно зі ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена. Законні представники можуть доручати ведення справи в суді іншим особам.

Відповідно до частин 1-2, 4 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну працездатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Згідно із ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керуватися ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 34 ЦК України передбачено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (частина 1 ст. 36 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до частини 1 ст. 42 ЦПК України ( в ред. 2004 року) повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду і на час ухвалення заочного рішення не була особою, дієздатність якої обмежена, недієздатною її також на той час не було визнано. Відповідно, опіка або піклування над ОСОБА_3 на момент вирішення справи теж не була встановлена.

Отже, ОСОБА_1 , не маючи статус опікуна або піклувальника ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на свою користь на утримання ОСОБА_3 , що суперечить процесуальному законодавству, оскільки вона не мала права на звернення до суду від свого імені на користь третьої особи, і не була її законним представником для звернення з позовом від її імені. Тому висновки суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог є також необґрунтованими.

Суд помилково застосував положення статті 198 СК України до вимог матері ОСОБА_3 , в той час, як ОСОБА_3 сама мала право на пред`явлення таких вимог з моменту повноліття і до вирішення питання про визнання її недієздатною, оскільки підстави виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина врегульовані саме нормою ст. 198 СК України, яка надає право дитині після досягнення нею повноліття на утримання за наявності у сукупності таких обставин: непрацездатності дитини, потреби у допомозі та можливості батька/матері надавати допомогу. Вказане право реалізуються незалежно від того, з ким проживає непрацездатна повнолітня дитина. Захист прав недієздатної або обмежно дієздатної дитини здійснюється їх законними представниками, відповідно до ст. 39 ЦПК України (2004 року), статті 59 ЦПК України в діючий на час апеляційного перегляду рішення редакції.

Згідно з правилами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі на рішення суду відповідач просив скасувати рішення про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 і ухвалити нове рішення, яким фактично визначити інший розмір аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , ніж встановлено оскарженим заочним рішенням.

Частиною 4 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначене, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання третьої особи ОСОБА_3 також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до частини 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Представник позивача в заперечення проти апеляційної скарги посилалася в тому числі на те, що відповідач виконував рішення, не намагався його своєчасно оскаржити, апеляційну скаргу подав з пропущенням строку, що свідчить про те, що відповідач не вважає свої права порушеними оскарженим рішенням.

Відповідно до п. 8 ч. З ст. 129 Конституції забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом, віднесено до основних засад судочинства і до міжгалузевих принципів цивільного процесуального права (ст. 17 ЦПК).

У відповідності до положень статей 359-361 ЦПК України апеляційним судом поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду від 19 лютого 2016 року.

Об`єктом апеляційного оскарження за правилами ЦПК є рішення та ухвали суду першої інстанції, які не набрали законної сили. Матеріали справи не дають можливості встановити однозначно дату отримання заявником ОСОБА_2 повного тексту ухвали про відмову у перегляді заочного рішення, з якої для нього вираховується строк для апеляційного оскарження заочного рішення. Обставини, з яких вбачається, що ОСОБА_2 було відомо про наявність такого рішення раніше, були встановлені апеляційним судом тільки під час перегляду оскарженого рішення. Разом з тим, значення апеляційного провадження полягає в тому, що розгляд справ за апеляційними скаргами дозволяє виправляти помилки судів першої інстанції і спрямувати їх діяльність, а також забезпечувати правильний та однаковий підхід до застосування норм матеріального і процесуального права. Таким чином, перевірка судових рішень апеляційним судом вважається гарантією правильного розгляду та вирішення справи.

З огляду на викладене, враховуючи, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права, судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи; позивачем не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, апеляційна скарга ОСОБА_2 на заочне рішення суду підлягає задоволенню, заочне рішення суду від 19 лютого 2016 року - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

У відповідності до положень статті 141 ЦПК України, враховуючи, що в результаті перегляду справи рішення скасовано і апеляційна скарга задоволена, і у зв`язку із тим, що відповідачем не в повному обсязі сплачений судовий збір за апеляційне оскарження рішення (сума, що підлягала б сплаті, складає 826,8 грн, а відповідачем сплачено 413,4 грн), то сума судового збору в розмірі 413,4 грн підлягала б стягненню з позивача. Разом з тим позивач на підставі п.3 ч.1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому колегія суддів вважає необхідним ухвалити про звільнення відповідача від оплати судового збору в розмірі 413,4 грн з компенсацією цих витрат за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення суду задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 лютого 2016 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини з інвалідністю та подружжя, що проживає з дитиною з інвалідністю - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2019 року.

Судді :

Є.Є. Мальцева

О.М. Пономарьова

Т.Б. Ткаченко