Єдиний унікальний номер 233/1539/18 Номер провадження 22-ц/804/118/19

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 січня 2019 року Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.,

суддів: Будулуци М.С., Канурної О.Д.,

за участю:

секретаря судового засідання Розпутько Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 3 цивільну справу № 233/1539/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Донецької області, ОСОБА_3 сільської ради Костянтинівського району Донецької області про усунення перешкод у користуванні власністю, скасування договору оренди та стягнення незаконно отриманої орендної плати з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року у складі судді Білостоцької О.В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 районної державної адміністрації Донецької області (далі - ОСОБА_2 РДА), ОСОБА_3 сільської ради Костянтинівського району Донецької області (далі ОСОБА_3 сільська рада) про усунення перешкод у користуванні власністю, скасування договору оренди та стягнення незаконно отриманої орендної плати.

Уточнивши позовні вимоги, зазначала, що 27 квітня 1998 року померла її мати ОСОБА_4, після смерті якої вона успадкувала право на земельну частку (пай) члена КСП "Красний партизан" розміром 6,16 умовних кадастрових гектари, що розташовані в ОСОБА_2 районі Донецької області. Свідоцтво про право на спадщину за законом отримала 08 серпня 2016 року.

З метою отримання земельної ділянки в натурі вона звернулася до ОСОБА_2 РДА, головою якої 03 лютого 2017 року було видано розпорядження № 18 "Про надання дозволу на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва громадянці ОСОБА_1П.".

Розпорядженням голови ОСОБА_2 РДА від 24 липня 2017 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у звязку із заміною сертифікату на право на земельну частку (пай) гр. ОСОБА_1 на правовстановлюючий документ на земельну ділянку на території ОСОБА_3 сільської ради Костянтинівського району Донецької області. Їй надана у власність та виділена у натурі земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га, з них рілля 4,99 га.

Проте на момент виділу земельної ділянки в натурі земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 в порушення її права власності ОСОБА_2 РДА на підставі договору від 19 травня 2010 року була передана в оренду строком на 10 років Товариству з обмеженою відповідальністю "Хлібний дар" (далі ТОВ "Хлібний дар"), право оренди зареєстровано 04 червня 2010 року.

Вважає, що уклавши 19 травня 2010 року договір оренди, орган державної влади передав в оренду власність, яка йому не належить, а орган місцевого самоврядування - ОСОБА_3 сільська рада отримує орендну плату відповідно до п. 9 зазначеного договору оренди від 19 травня 2010 року безпідставно.

Посилаючись на те, що:

- спірна земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 не набула статусу нерозподіленої (невитребуваної) земельної ділянки, а тому ОСОБА_2 РДА передана в оренду в порушення ст. 13 Закону України "Про виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)"; ОСОБА_2 РДА не мала права передавати в оренду земельну ділянку, яка належала їй, як спадкоємцю з моменту відкриття спадщини;

- відповідно до Перехідних положень Закону України "Про оренду землі" громадяни-власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення відповідно до цих сертифікатів; смерть орендодавця не є підставою для автоматичного припинення договору оренди землі, який зберігає свою силу як для орендаря, так і для спадкоємців, які мають право на отримання орендної плати, а тому передача в оренду земельних ділянок, які були передані в оренду спадкодавцем, спадкоємці якого не отримали свідоцтво про право на спадщину, не може здійснюватись органами місцевого самоврядування чи органами державної влади;

- ОСОБА_2 РДА відповідних дій щодо виключення земельної ділянки із предмету орендних відносин між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" та повернення земельної ділянки у її власність не здійснює, незважаючи на те, що ТОВ "Хлібний дар" фактично повернуло їй земельну ділянку та бажає укласти договір оренди з нею, як власником земельної ділянки;

- 01 березня 2018 року вона звернулась до реєстратора з метою державної реєстрації права оренди на підставі укладеного між нею та ТОВ "Хлібний дар" 02 січня 2018 року договору оренди землі, але їй у державній реєстрації права оренди відмовлено з тих підстав, що право оренди на земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 зареєстровано 04 червня 2010 року на підставі договору оренди невитребуваних земельних ділянок, укладеного між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар", строком на 10 років і на час її звернення не скасовано, що створює перешкоди у здійсненні нею права власності на земельну ділянку, просила:

- скасувати договір оренди земельної ділянки загальною площею 49,9300 га від 19 травня 2010 року, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав 04 червня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" в частині переданої в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :13:000:0007 площею 4,99 га ріллі, яка належить ОСОБА_1;

- стягнути з ОСОБА_3 сільської ради безпідставно отриману орендну плату за період з 04 червня 2010 року по 2017 рік включно в розмірі 26 225,45 грн., що пропорційно припадає як складова частина від загальної суми сплаченої за договором, а саме, за земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 площею 4,99 га (а.с. 2-7, а.с. 77-78).

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с. 100 - 103).

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року скасувати та в частині позовних вимог до ОСОБА_2 РДА про усунення перешкод у користуванні власністю, скасування договору оренди провадження у справі закрити за відсутністю предмету спору; позовні вимоги до ОСОБА_3 сільської ради про стягнення незаконно отриманої орендної плати задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю та скасування договору оренди з тих підстав, що відповідно до ст. 16 ЦК України обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом, є помилковим. Стаття 16 ЦК України не є імперативною нормою права, зазначені в ній способи захисту не є вичерпними. Пославшись на обрання позивачем способу захисту, який не передбачений законом, суд порушив право позивача на доступ до суду та не розглянув по суті наявний спір про право.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України суд не може визначати спосіб захисту як передбачений чи не передбачений законом. Завданням суду є обєктивна оцінка визначеного позивачем способу захисту права за критерієм суперечить закону чи ні обраний спосіб. Вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами цивільно-правового спору та нормами матеріального права, які регулюють ці правовідносини, у звязку з чим безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги до ОСОБА_2 РДА, суд правильно встановив факти, що мають значення для справи, а саме, що головою ОСОБА_2 РДА 22 червня 2018 року видано розпорядження "Про вилучення земельної ділянки наданої в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ТОВ "Хлібний дар", яким вилучив із договору оренди земельну ділянку із кадастровим номером :13:000:0007, яка належить позивачу ОСОБА_1 На підставі цього розпорядження було укладено письмову угоду від 02 липня 2018 року про внесення змін до договору оренди землі від 19 травня 2010 року, згідно яких належна їй земельна ділянка була виключена з орендних відносин між відповідачем та ТОВ "Хлібний дар". Вважає, що відповідач ОСОБА_2 РДА своїми діями фактично задовольнив заявлені нею позовні вимоги, за певного примусу усунув перешкоди у розпорядженні нею приватною власністю. 04 липня 2018 року відповідач вніс зміни у державну реєстрацію права оренди, виключивши земельну ділянку з кадастровим номером :13:000:0007 з подальшого права користування.

Враховуючи, що інших вимог до ОСОБА_2 РДА заявлено не було, вважає, що предмет спору на час ухвалення рішення був відсутній, що судом не враховано та при ухваленні судового рішення не застосовано норми ст. 255 ЦПК України щодо закриття провадження у справі та норми частини 3 ст. 142 ЦПК України щодо стягнення понесених позивачем судових витрат з відповідача, що є порушенням норм процесуального права.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_3 сільської ради, судове рішення містить посилання на норми матеріального права, які не регулюють правовідносини, існування яких поставлено під сумнів. Вважає, що суд неправильно визначився з предметом позову, ототожнив поняття земельна частка (пай) та земельна ділянка, до різних за правовою природою обєктів застосував одні і ті ж норми права, що призвело до хибних висновків про відмову у задоволені позовних вимог. Судове рішення містить посилання як на норми Закону України "Про орендну землі", так і на ст. 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", які регулюють різні питання оренди землі, між собою не перетинаються і станом на час укладання договору оренди землі від 19 травня 2010 року регулювали неоднакові правовідносини.

Закон України "Про оренду землі" регулює питання оренди сформованих земельних ділянок і не стосується оренди земельних часток (паїв). Стаття 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" передбачає, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

За життя її мати ОСОБА_4 прийняла участь у загальних зборах членів колишнього КСП "Красний партизан" і внаслідок розподілу земель цього КСП отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0166205 від 20 липня 1996 року, який відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" є основним документом, що посвідчує її право на земельну частку (пай).

Посилаючись на п. 9 "Порядку організації робіт та порядку розподілу земельних часток (паїв) ", який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року № 122, вважає, що з моменту отримання власником земельної частки сертифікату на право на земельну частку (пай) саме ця земельна частка (пай) у будь-якому випадку не може бути невитребуваною або нерозподіленою, що земельна ділянка, розподіл якої відбувся на земельні частки (паї), ні за яких умов не може бути надана в оренду.

У тексті договору оренди від 19 травня 2010 року та додатках до нього відсутні правові підстави, за якими відповідач надав статус невитребуваної земельної ділянки земельній частці (паю), що на той момент було посвідчено сертифікатом та належало позивачу ОСОБА_1

Суд не врахував, що власник земельної ділянки, яку він отримав реалізувавши своє право (обмінявши сертифікат на державний акт чи зареєструвавши право шляхом отримання свідоцтва на земельну ділянку після 01 січня 2013 року), як і власник сертифіката є рівнозначними субєктами орендних правовідносин. Власник сертифікату чи його спадкоємці ніяким чином не обмежені в праві надати належну їм земельну частку (пай) в оренду.

Перед судом ставилося питання про скасування незаконного договору оренди землі від 19 травня 2010 року також з причини того, що орендодавець безпідставно позбавив спадкоємця власника сертифіката на земельну частку (пай) права передати належну йому земельну частку (пай) в оренду і отримувати належну плату, що передбачено Перехідними положеннями Закону України "Про оренду землі".

Порушенням норм матеріального права вважає і застосування судом до спірних правовідносин норм Податкового кодексу України, а саме, п. 14.1.147, оскільки на час укладення договору оренди 19 травня 2010 року Податковий кодекс не існував, він набрав чинності з 01 січня 2011 року. Питання розміру плати за землю на той час регулювалося Законом України "Про плату за землю". Отже, судом необґрунтовано визначено орендну плату за землю як обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Предметом спірного договору оренди від 19 травня 2010 року є земельні ділянки - невитребувані паї, які не є обєктом державної чи комунальної власності. Податковий кодекс не регулює питання порядку та розміру сплати орендної плати за такі земельні ділянки. Стаття 10.5 Податкового кодексу встановлює, що зарахування місцевих податків і зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України. Орендна плата в розумінні податкового законодавства не є місцевим податком або збором. Вважає, що ОСОБА_2 РДА передала в оренду земельні ділянки, на які її повноваження не розповсюджуються, тобто з перевищенням власних повноважень та безпідставно зазначила отримувачем орендної плати орган місцевого самоврядування - ОСОБА_3 сільську раду.

Частина 2 ст. 66 Бюджетного кодексу України визначає таке поняття як платіж за землю. Закон України "Про оренду землі", в редакції, що діяла на час укладання спірного договору оренди землі, встановлює таку правову категорію як орендна плата - платіж, який сплачує орендар власнику земельної ділянки. Тобто, орендна плата за законом це 100% власність власника і вона не має ніякого відношення до Бюджетного кодексу України. Тільки орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності адміниструється та направляється до бюджету відповідного рівня. Передана в оренду за спірним договором земельна ділянка не відноситься до державної чи комунальної власності. Проте суд не вирішив питання чому отримувачем коштів за договором оренди землі від 19 травня 2010 року є відповідач ОСОБА_3 сільська рада, а не спадкоємець власника сертифікату.

Рішення суду не містить доказів правомірності дій посадових осіб відповідача - ОСОБА_2 РДА під час укладання незаконного договору оренди землі від 19 травня 2010 року (а.с. 106 - 113).

В оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що воно може бути оскаржено до апеляційного суду Донецької області.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-УШ від 03.10.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року у газеті "Голос України" № 185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

Отже, у звязку із припиненням з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя апеляційним судом Донецької області справа № 233/1539/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 РДА, ОСОБА_3 сільської ради про усунення перешкод у користуванні власністю, скасування договору оренди та стягнення незаконно отриманої орендної плати з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року підсудна Донецькому апеляційному суду, який створено в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого апеляційного суду Донецької області.

Відповідачами ОСОБА_2 РДА та ОСОБА_3 сільською радою копії апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 отримані відповідно 13 листопада 2018 року та 10 листопада 2018 року, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень (а.с. 126, а.с. 127).

Письмові відзиви на апеляційну скаргу обома відповідачами не надані.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду 03 січня 2019 року позивач ОСОБА_1 не зявилася. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, судову повістку - повідомлення про розгляд справи 03 січня 2019 року отримала 26 грудня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй поштового відправлення (а.с. 148).

Представник відповідача - ОСОБА_2 РДА у судове засідання 03 січня 2019 року не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений, судову повістку - повідомлення про розгляд справи 03 січня 2019 року отримав 26 грудня 2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 149).

Позивач та представник відповідача - ОСОБА_2 РДА апеляційний суд про причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що вони не зявилися у судове засідання без поважних причин.

Представник відповідача - ОСОБА_3 сільської ради у судове засідання 03 січня 2019 року не зявився; відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, судову повістку - повідомлення про розгляд справи 03 січня 2019 року отримав.

02 січня 2019 року до апеляційного суду надійшла заява сільського голови ОСОБА_5, який діє на підставі посвідчення від 05 листопада 2015 року (а.с. 137), про розгляд справи 03 січня 2019 року у відсутність представника ОСОБА_3 сільської ради (а.с. 150 - 151).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача ОСОБА_1 та представників відповідачів - ОСОБА_2 РДА, ОСОБА_3 сільської ради, явка яких у судове засідання обовязковою не визнавалась, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. До такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частини 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 травня 2010 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" укладено договір оренди землі, відповідно до якого ТОВ "Хлібний дар" у строкове платне користування було передано земельні ділянки, розташовані на території ОСОБА_3 сільської ради, загальною площею 49,9300 га із земель сільськогосподарського призначення (запас, невитребувані земельні частки (паї) громадян - колишніх членів КСП "Красний партизан" (пункти 1, 2). Договір укладено на 10 років (пункт 3). Орендна плата вноситься орендарем на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 сільської ради (пункт 9).

Пунктом 24 договору передбачено, що у разі витребування земельних ділянок громадянами-спадкоємцями земельних часток (паїв) орендар зобовязаний повернути достроково земельну ділянку чи її частину новим власникам землі після отримання ними документів, що посвідчують право власності на землю та збирання врожаю сільськогосподарських культур по закінченні року.

Пунктом 27 договору передбачено, що його дія припиняється, зокрема, у випадку витребування всіх земельних ділянок громадянами-спадкоємцями земельних часток (паїв) за умови отримання ними документів, що посвідчують право власності на землю (а.с. 51 - 55).

08 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла 27 квітня 1998 року, на право на земельну частку (пай) члена КСП "Красний партизан" розміром 6,16 умовних кадастрових гектарів, що належало померлій на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДН № 0166205, виданого ОСОБА_2 РДА 20 липня 1996 року (а.с. 19).

Відповідно до розпорядження голови ОСОБА_2 РДА від 03 лютого 2017 року № 18 ОСОБА_1 надано дозвіл на складання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на земельну ділянку із земель КСП "Красний партизан" орієнтовною площею 6,4 умовних кадастрових одиниць для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території ОСОБА_3 сільської ради (а.с. 16).

Розпорядженням голови ОСОБА_2 РДА від 24 липня 2017 року № 215 затверджено технічну документацію із землеустрою, надано у власність та виділено в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 земельну ділянку кадастровий номер :13:000:007 загальною площею 4,9900 га, з них ріллі 4,99 га (а.с. 21).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 площею 4,99 га, розташовану на території ОСОБА_3 сільської ради, зареєстровано 03 серпня 2017 року на підставі розпорядження голови ОСОБА_2 РДА від 24 липня 2017 року № 215 за ОСОБА_1 (а.с. 17).

12 липня 2017 року, до реєстрації права власності на земельну ділянку, ОСОБА_1 зверталась до відповідача - ОСОБА_2 РДА з вимогою про внесення змін до договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" щодо виключення належної їй витребуваної земельної ділянки кадастровий номер :13:000:0007 з предмету орендних відносин (а.с. 12).

Листом від 28 липня 2017 року ОСОБА_2 РДА повідомила ОСОБА_1 про те, що земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 площею 4,9900 га увійшла до складу земельних ділянок загальною площею 49,9300 га із земель сільськогосподарського призначення (запас, невитребувані земельні частки (паї) колишніх членів КСП "Красний партизан"), переданих в оренду відповідно до укладеного 19 травня 2010 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" договору оренди, що заходи з повернення земельної ділянки будуть вжиті після оформлення ОСОБА_1 документів, що посвідчують право власності на зазначену земельну ділянку (а.с. 20).

Після оформлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 РДА листом від 15 вересня 2017 року повідомила позивача про звернення до ТОВ "Хлібний дар" з приводу укладення додаткової угоди до договору оренди землі від 19 травня 2010 року та вилучення у останнього земельної ділянки кадастровий номер :13:000:0007 (а.с. 22 - 23).

Рішенням від 05 березня 2018 року № 39987967 ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації іншого речового права (оренди) земельної ділянки кадастровий номер :13:000:0007, оскільки у Державному земельному кадастрі 04 червня 2010 року відносно цієї ж земельної ділянки зареєстровано інше речове право строком на 10 років (а.с. 18).

Відповідно до розпорядження голови ОСОБА_2 РДА № 321 від 22 червня 2018 року прийнято рішення про припинення права оренди на земельну ділянку загальною площею 4,99 га, яка раніше була надана ТОВ "Хлібний дар" для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, та про вилучення у ТОВ "Хлібний дар" земельної ділянки (кадастровий номер :13:000:0007) загальною площею 4,99 га, раніше наданої в оренду строком на 10 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 72).

02 липня 2018 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 19 травня 2010 року, відповідно до якої сторони, враховуючи реєстрацію права власності 03 серпня 2017 року на земельну ділянку за ОСОБА_1, дійшли згоди про вилучення у ТОВ "Хлібний дар" земельної ділянки кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га, розташованої за межами населеного пункту ОСОБА_3 сільської ради; внесено зміни щодо загальної площі орендованих земельних ділянок (запас, невитребувані земельні частки (паї), які передаються в оренду, яку визначено у розмірі 44,9900 га ріллі (а.с. 71).

У звязку з укладенням 02 липня 2018 року додаткової угоди 04 липня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права були внесені відомості про припинення речового права - права оренди ТОВ "Хлібний дар" на земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 (а.с. 96).

Зазначені встановлені судом першої інстанції обставини сторонами не оспорюються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ані ОСОБА_1, ані спадкодавець ОСОБА_4 участі в розподілі земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) відповідно до "Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) ", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4.02.2004 року № 122, не брали, а тому земельна частка (пай) належна ОСОБА_4, яку згодом успадкувала позивач, є нерозподіленою (невитребуваною). Згідно з пунктом 12 "Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)"нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду. Статтею 13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції на час виникнення правовідносин) передбачено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. Позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування договору оренди земельної ділянки від 19 травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар",в частині переданої в оренду земельної ділянки кадастровий номер :12:000:0007 задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законодавством. Позовні вимоги про визнання договору недійсним з підстав передбачених законом ОСОБА_1 не заявлялися. Крім того, право власності на виділену земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га зареєстровано за ОСОБА_1 03 серпня 2017 року; згідно пояснень представника позивача ОСОБА_6 земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 була повернута орендарем - ТОВ "Хлібний дар"ОСОБА_1 на її усну вимогу восени 2017 року, що відповідає вимогам діючого законодавства та умовам укладеного договору оренди землі від 19 травня 2010 року, зокрема, пункту 24. 02 липня 2018 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар"укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 19 травня 2010 року, відповідно до якої у ТОВ "Хлібний дар"вилучено земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га; до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 04 липня 2018 року внесено зміни про припинення іншого речового права (права оренди), з огляду на що у ОСОБА_1 станом на час розгляду справи відсутні перешкоди в реєстрації права оренди належної їй земельної ділянки за іншим договором оренди, який, як пояснив у судовому засіданні представник позивача, укладений між позивачем та ТОВ "Хлібний дар"02 січня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог про стягнення на її користь з ОСОБА_3 сільської ради безпідставно отриманої орендної плати за весь час дії договору оренди, позивач посилається на незаконність передачі ОСОБА_2 РДА в оренду земельної ділянки, належної їй, як спадкоємцю, на підставі сертифікату. Однак право власності на земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га зареєстровано за ОСОБА_1 лише 03 серпня 2017 року, а до цього часу та до виділення цієї земельної ділянки в натурі позивачу в порядку спадкування після смерті матері належало право на земельну частку (пай) члена КСП "Красний партизан"розміром 6,16 умовних кадастрових гектарів. На момент укладення ОСОБА_2 РДА 19 травня 2010 року договору оренди землі ОСОБА_1 не оформила право власності на земельну ділянку, яка до того ж, на той час не була виділена в натурі, позивач лише фактично прийняла спадщину у вигляді права на земельну частку (пай), а тому договір оренди землі від 19 травня 2010 року ОСОБА_2 РДА укладено правомірно з дотриманням норм ст.13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)". Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Позивач ОСОБА_1 не є стороною договору оренди від 19 травня 2010 року, не є орендодавцем, підстави для стягнення на її користь орендної плати відсутні (а.с. 100 - 103).

Зазначені висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року № 720/95, згідно пункту 1 якого паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією (пункт 5).

У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку.

Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (пункт 6).

Процедуру розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) регламентовано "Порядком організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)", який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4.02.2004 року № 122.

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом.

Згідно пункту 9 Порядку результати розподілу оформляються протоколом, що підписується власниками земельних часток (паїв) або їх представниками, які взяли участь у розподілі, головуючим та секретарем зборів.

До протоколу додається:

список реєстрації власників земельних часток (паїв) або їх представників, які взяли участь у розподілі, із зазначенням номерів вибраних ними земельних ділянок згідно з проектом, засвідчених їх підписами;

схема розташування земельних ділянок згідно з проектом із зазначенням номерів земельних ділянок та номерів їх власників.

Згідно пункту 10 Порядку сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація у дводенний строк розміщує схему розташування земельних ділянок із зазначенням номерів земельних ділянок та номерів їх власників за списком у загальнодоступному місці у населеному пункті для ознайомлення з нею громадськості у 10-денний строк.

Сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація протягом п'яти днів після ознайомлення громадськості з результатами розподілу вживає заходів до остаточного його погодження згідно з поданими заявами і затверджує протокол зборів з урахуванням внесених змін, а також доручає територіальному органу Держгеокадастру разом із землевпорядною організацією забезпечити організацію робіт з установлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) та складання державних актів на право власності на земельні ділянки (на підставі відповідних договорів) (пункт 11).

Пунктом 12 Порядку встановлено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду.

З системного аналізу "Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)", який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4.02.2004 року № 122, випливає, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки - це земельна частка (пай), тобто умовна частка сільськогосподарських угідь, яка не має чітко визначених меж та розміру у фізичних гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай), але яка не була виділена в натурі (на місцевості), оскільки її власник не взяв участі у розподілі земельних ділянок, що проводився між власниками земельних часток (паїв) у межах одного сільськогосподарського підприємства, відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги позивача про те, що поняття нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки законодавчо не визначено.

Враховуючи, що згідно пояснень представника позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні суду першої інстанції ані ОСОБА_1, ані спадкодавець ОСОБА_4 участі в розподілі земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) КСП "Красний партизан"не брали, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що земельна частка (пай), яка належала ОСОБА_4 та яку після її смерті успадкувала позивач, є нерозподіленою (невитребуваною) земельною ділянкою.

Згідно ст. 13 Закону України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на час укладення договору оренди 19.05.2010 року) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Саме на підставі цієї норми права відповідачем - ОСОБА_2 РДА 19 травня 2010 року і укладено договір оренди землі з ТОВ "Хлібний дар", згідно якого ТОВ "Хлібний дар" у строкове платне користування було передано земельні ділянки, розташовані на території ОСОБА_3 сільської ради, загальною площею 49,9300 га із земель сільськогосподарського призначення (запас, невитребувані земельні частки (паї) громадян - колишніх членів КСП "Красний партизан"). До складу зазначених земельних ділянок увійшла і земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га, яка пізніше згідно розпорядження голови ОСОБА_2 РДА від 24 липня 2017 року була виділена в натурі позивачу ОСОБА_1

Звертаючись до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 РДА про скасування договору оренди земельної ділянки загальною площею 49,9300 га від 19 травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар", зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав 04 червня 2010 року, в частині переданої в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :13:000:0007 площею 4,99 га ріллі, яка належить ОСОБА_1, позивач посилалась на його незаконність, вважаючи, що ОСОБА_2 РДА земельна ділянка передана в оренду в порушення ст. 13 Закону України "Про виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", оскільки орган державної влади, уклавши 19 травня 2010 року договір, передав в оренду власність, яка йому не належить, що спірна земельна ділянка кадастровий номер :13:000:0007 не набула статусу нерозподіленої (невитребуваної) земельної ділянки, що ОСОБА_2 РДА не мала права передавати в оренду земельну ділянку, яка належала їй, як спадкоємцю з моменту відкриття спадщини (з 27 квітня 1998 року), що передача в оренду земельних ділянок, спадкоємці яких не отримали свідоцтв про право на спадщину, а земельні ділянки були здані в оренду спадкодавцем, не може здійснюватись органами місцевого самоврядування чи органами державної влади, що ОСОБА_2 РДА відповідних дій щодо виключення земельної ділянки із предмету орендних відносин між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" та повернення земельної ділянки у її власність не здійснює, що відповідно до Перехідних положень Закону України "Про оренду землі" громадяни-власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення відповідно до цих сертифікатів, що смерть орендодавця не є підставою для автоматичного припинення договору оренди землі, який зберігає свою силу як для орендаря, так і для спадкоємців, які мають право на отримання орендної плати.

Суд правильно зазначив, що відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту - скасування договору оренди земельної ділянки законом не передбачений.

Оспорюючи законність договору оренди, який укладений 19 травня 2010 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар", позовні вимоги про визнання договору оренди недійсним з зазначенням конкретних підстав, передбачених законом, ОСОБА_1 не заявлялися.

Розділ ІІ "Загальні положення про договір" ЦК України не містить такого правового поняття як скасування договору, а лише регулює питання укладення, зміни і розірвання договору. Позовні вимоги про зміну або розірвання договору оренди відповідно до статей 651 - 654 ЦК України позивачем також не заявлялися.

Доводи апеляційної скарги про помилковість такого висновку суду, оскільки ст. 16 ЦК України не є імперативною нормою права, зазначені в ній способи захисту не є вичерпними, що пославшись на обрання позивачем способу захисту, який не передбачений законом, суд порушив право позивача на доступ до суду, є необгрунтованими.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, саме позивач визначає предмет та підстави позову відповідно до ст. 5 ЦПК України у спосіб, визначений законом або договором.І позивач не позбавлена можливості, якщо вона вважає, що її право порушено, що між нею та ОСОБА_2 РДА і надалі існує спір про право, звернутися до суду з новим позовом, обравши спосіб захисту свого порушеного права у спосіб, визначений законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач - ОСОБА_2 РДА своїми діями фактично задовольнив заявлені позовні вимоги, за певного примусу усунув перешкоди у розпорядженні приватною власністю позивача, оскільки уклав письмову угоду від 02 липня 2018 року про внесення змін до договору оренди землі від 19 травня 2010 року, згідно яких земельна ділянка позивача виключена з орендних відносин між відповідачем та ТОВ "Хлібний дар", 04 липня 2018 року вніс зміни у державну реєстрацію права оренди, виключив земельну ділянку з кадастровим номером :13:000:0007 з подальшого права користування, що інших вимог до ОСОБА_2 РДА заявлено не було, що суд не врахував відсутність предмету спору на час вирішення справи і при ухваленні судового рішення не застосував норми ст. 255 ЦПК України щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 РДА та норми частини 3 ст. 142 ЦПК України щодо стягнення понесених позивачем судових витрат з відповідача, що є порушенням норм процесуального права, також є необґрунтованими.

Дійсно, розпорядженням голови ОСОБА_2 РДА № 321 від 22 червня 2018 року припинено право оренди на земельну ділянку загальною площею 4,99 га та вилучено у ТОВ "Хлібний дар" земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га (а.с. 72). 02 липня 2018 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар" укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 19 травня 2010 року, згідно якої сторони, враховуючи реєстрацію 03 серпня 2017 року права власності на земельну ділянку за ОСОБА_1, дійшли згоди про вилучення у ТОВ "Хлібний дар" земельної ділянки кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га, розташованої за межами населених пунктів ОСОБА_3 сільської ради, у звязку з чим зменшено розмір загальної площі переданих в оренду земельних ділянок (запас, невитребувані земельні частки (паї) на 4,99 га та визначено його у 44,9400 га (а.с. 71). У звязку з укладенням 02 липня 2018 року додаткової угоди 04 липня 2018 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права внесені відомості про припинення речового права - права оренди ТОВ "Хлібний дар" на земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 площею 4,99 га (а.с. 96).

Тобто, відповідачем - ОСОБА_2 РДА за згодою з ТОВ "Хлібний дар" відповідно до пунктів 24, 26 договору оренди, ст. 651 ЦК України внесено зміни до договору оренди у звязку із витребуванням земельної ділянки позивачем, як спадкоємцем земельної частки (паю), після отримання нею документів, що посвідчують право власності на землю. Зазначені дії є зміною правовідношення, яке виникло на підставі договору оренди, укладеного 19 травня 2010 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар".

Проте позивач, звертаючись до суду з позовом про скасування договору оренди земельної ділянки від 19 травня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар", в частині переданої в оренду земельної ділянки з кадастровим номером :13:000:0007 площею 4,99 га ріллі, яка належить ОСОБА_1, вимагала не змінити договір оренди, а посилалась на його незаконність з моменту укладення, що не є тотожнім діям, які здійснені відповідачем - ОСОБА_2 РДА після отримання позивачем, як спадкоємцем земельної частки (паю), документів, що посвідчують її право власності на земельну ділянку. Доводи апеляційної скарги про відсутність предмету спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 РДА необґрунтовані, підстави для закриття провадження у справі у звязку із відсутністю предмета спору відсутні.

Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Посилаючись на незастосування судом першої інстанції норм ст. 255 ЦПК України щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 РДА про скасування договору оренди у звязку із відсутністю предмета спору, позивач в той же час в апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції не визначився з характером правовідносин, які виникли між сторонами цивільно-правового спору та нормами матеріального права, які регулюють ці правовідносини, у звязку з чим безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 РДА, пославшись на обрання позивачем способу захисту, який не передбачений законом, чим порушив право громадянина на доступ до правосуддя та фактично не розглянув наявний спір про право. Зазначені доводи апеляційної скарги спростовують доводи позивача про відсутність предмету спору.

Апеляційний суд вважає законним і обґрунтованим і висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 сільської ради на користь позивача безпідставно, на думку позивача, отриманої орендної плати за весь час дії договору оренди землі від 19 травня 2010 року.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ст. 21 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Згідно п. 9 договору оренди землі, укладеному 19 травня 2010 року між ОСОБА_2 РДА та ТОВ "Хлібний дар", орендна плата вноситься орендарем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ОСОБА_3 сільської ради.

Згідно довідки ОСОБА_3 сільської ради від 25 червня 2018 року № 125 за земельну ділянку площею 49,930 га ТОВ "Хлібний дар" сплачував орендну плату у 2010 -2017 роках, а саме: 2010 рік - 3 342,50 грн., 2011 рік - 11 626,12 грн., 2012 рік - 34 025,76 грн., 2013 рік - 34 025,76 грн., 2014 рік - 34 025,76 грн., 2015 рік - 42 500,43 грн. , 2016 рік - 51 708,85 грн., 2017 рік - 51 000,51 грн. (а.с. 60).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ст. 24 Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі"саме орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Позивач ОСОБА_1 не є стороною договору оренди від 19 травня 2010 року, не є орендодавцем, а тому підстави для стягнення орендної плати за цим договором на її користь відсутні.

Стаття 13 Закону України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на час укладення договору оренди 19.05.2010 року, а також на час розгляду справи судом першої інстанції) не передбачала перехід прав та обов'язків орендодавця за договором оренди нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок у разі отримання їх власниками документа на право власності на земельну ділянку, оскільки відповідні сільські, селищні, міські ради чи районна державна адміністрація могли передавати в оренду нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки для використання за цільовим призначенням лише на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

З урахуванням норм ст. 13 Закону України від 05.06.2003 року № 899-IV пунктом 24 договору оренди землі від 19 травня 2010 року передбачено, що у разі витребування земельних ділянок громадянами-спадкоємцями земельних часток (паїв) орендар зобовязаний повернути достроково земельну ділянку чи її частину новим власникам землі після отримання ними документів, що посвідчують право власності на землю та збирання врожаю сільськогосподарських культур по закінченні року.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що право власності на виділену ОСОБА_1 в натурі земельну ділянку кадастровий номер :13:000:0007 загальною площею 4,99 га зареєстровано за нею 03 серпня 2017 року. Згідно пояснень представника позивача ОСОБА_6 зазначена земельна ділянка була повернута ОСОБА_1 орендарем - ТОВ "Хлібний дар" на її усну вимогу восени 2017 року, що повністю відповідає як вимогам діючого законодавства, так і умовам договору оренди землі від 19 травня 2010 року, зокрема, пункту 24.

Стаття 13 Закону України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на час укладення договору оренди 19.05.2010 року, а також на час розгляду справи судом першої інстанції) не передбачала і компенсацію власникам нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок орендної плати за час перебування таких земельних ділянок в оренді до отримання їх власниками документа на право власності на земельну ділянку.

Посилання позивача на розділ IX "Перехідні положення" Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" не спростовує висновків суду.

Відповідно до розділу IX "Перехідні положення" Закону України від 06.10.1998 року №161-XIV "Про оренду землі" громадяни - власники сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок мають право укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону.

Після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Однак позивачем не надано суду доказів про те, що її матірю ОСОБА_4 або нею укладався договір оренди землі, як власниками сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельної ділянки, та стягнення орендної плати за таким договором не є предметом позову у цій справі.

Відповідно до частини 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно правової позиції, яка висловлена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15, за змістом частини 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною 2 ст. 11 ЦК України.

ОСОБА_3 сільська рада протягом 2010 - 2017 років орендну плату від ТОВ "Хлібний дар" отримувала на підставі договору оренди землі від 19 травня 2010 року, який на час розгляду справи судом апеляційної інстанції недійсним, в тому числі в частині земельної ділянки, яка у 2017 році виділена в натурі позивачу, не визнано. Саме цей договір і є достатньою та належною правовою підставою отримання ОСОБА_3 сільською радою орендної плати. Отже, доводи апеляційної скарги про безпідставне отримання ОСОБА_3 сільською радою орендної плати є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ототожнив поняття земельна частка (пай) та земельна ділянка, що призвело до хибних висновків про відмову у задоволені позовних вимог, є необґрунтованими.

Статтею 13 Закону України від 05.06.2003 року № 899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (в редакції чинній на час укладення договору оренди 19.05.2010 року, а також на час розгляду справи судом першої інстанції) врегульовано питання використання нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, зокрема, право передавати їх в оренду за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Проте цим Законом не врегульовані питання щодо укладення договору оренди, істотних умов такого договору, прав та обовязків орендодавця та орендаря, порядку внесення змін та припинення договору. Ці питання врегульовані спеціальним законом, яким є Закон України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі".

Доводи апеляційної скарги про те, що Закон України "Про оренду землі" регулює питання оренди сформованих земельних ділянок і ніяким чином не стосується оренди земельних часток (паїв), є необґрунтованими, оскільки розділом IX "Перехідні положення"Закону України від 06.10.1998 року № 161-XIV "Про оренду землі" (в редакції Закону України від 2 жовтня 2003 року № 1211-IV) врегульовано саме право громадян - власників сертифікатів на право на земельну частку (пай) до виділення їм у натурі (на місцевості) земельних ділянок укладати договори оренди земель сільськогосподарського призначення, місце розташування яких визначається з урахуванням вимог раціональної організації території і компактності землекористування, відповідно до цих сертифікатів з дотриманням вимог цього Закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 РДА безпідставно зазначила отримувачем орендної плати орган місцевого самоврядування - ОСОБА_3 сільську раду, також не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 03.07.1992 року № 2535-XII "Про плату за землю" (в редакції Закону України від 19 вересня 1996 року № 378/96-ВР з наступними змінами на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди (ст. 5).

Відповідно до ст. 19 Закону України від 03.07.1992 року № 2535-XII "Про плату за землю" (в редакції Закону України від 19 вересня 1996 року № 378/96-ВР з наступними змінами на час виникнення спірних правовідносин) розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за угодою сторін у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності).

Відповідно до ст. 20 Закону України від 03.07.1992 року № 2535-XII "Про плату за землю" (в редакції Закону України від 19 вересня 1996 року № 378/96-ВР з наступними змінами на час виникнення спірних правовідносин) платежі за землю зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України для плати за землю.

Орендодавцем за договором оренди від 19 травня 2010 року є ОСОБА_2 РДА, яка є органом державної влади, а тому орендна плата, яка передбачена за цим договором, має направлятися до бюджету відповідного рівня у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України, яким регулюються відносини, що виникають у процесі формування та використання фінансових ресурсів для забезпечення завдань і функцій, які здійснюються органами державної влади. Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог Бюджетного кодексу України щодо отримання орендної плати за оспорюваним договором оренди саме ОСОБА_3 сільською радою є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом до спірних правовідносин помилково застосовано норми Податкового кодексу України, а саме, п. 14.1.147, оскільки на момент укладення договору оренди від 19 травня 2010 року Податкового кодексу не існувало, він набрав чинності з 01 січня 2011 року, не спростовують висновків суду, оскільки позивач просила стягнути з відповідача - ОСОБА_3 сільської ради безпідставно отриману орендну плату за весь час дії договору оренди з 04 червня 2010 року по 2017 рік включно, тобто і після 01 січня 2011 року.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Руїз Торіха проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, дав належну оцінку наданим сторонами доказам, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права,підстав для скасування або зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Позивачем ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги судовий збір не сплачувався. Ухвалою Донецького апеляційного суду від 07 листопада 2018 року від сплати судового збору у розмірі 2 114,40 грн. вона звільнена (а.с. 117 - 121).

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача без задоволення, судові витрати у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, від сплати яких позивач апеляційним судом звільнена, відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: М.С. Будулуца

ОСОБА_7

Повне судове рішення складено 04 січня 2019 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха