ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1400/19 Справа № 201/7441/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі: головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, Соборна районна в місті Дніпрі рада і ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та прилеглою територією шляхом зобовязання знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Управління державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, Соборна районна в місті Дніпрі рада і ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та прилеглою територією шляхом зобовязання знесення обєктів самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві власності належить 49/100 часток домоволодіння № 6 по провул. Льотчиків м. Дніпро, інша частина цього будинковолодіння належить відповідачу ОСОБА_2 і її брату ОСОБА_3 У загальному володінні сторін знаходяться огорожі і земельна ділянка. Земельна ділянка приватизована сторонами і знаходиться у їх власності, вони фактично усно домовилися про користування цією ділянкою, встановили паркан і тривалий час витримують цю домовленість, фактичного уточнення меж і поділ цієї земельної ділянки офіційно не був проведений. Але з метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудував до свого будинку навіс прямо на межі між їх частинами земельної ділянки, цей навіс виступає на територію позивача і таким чином перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися своєю частиною ділянки, оскільки затіняє земельну ділянку позивач, стічні води течуть з покрівлі навісу на ділянку позивача і взимку проходить замерзання і утворюється лід, через що неможливо належним чином користуватися позивачу своєю ділянкою, слизько і небезпечно, цим відповідач унеможливив для позивача належне користування земельною ділянкою. Вказане, на їх думку, порушує права позивача, відповідач фактично самовільно збудував навіс і цим зайняв частину спільної земельної ділянки, на пропозицію добровільно знести вказану незаконну споруду, отримали відмову, звернення до правоохоронних та інших органів ні до чого не призвело, є спір, а тому позивачка просила усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом зобовязання відповідача знести обєкт самочинного будівництва на земельній ділянці розташування будинковолодіння.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

З огляду на те, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, така інформація оприлюднюється на офіційному веб-порталі судової влади України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 мешкає, зареєстрована і має на праві власності 49/100 часток домоволодіння № 6 по провул. Льотчиків м. Дніпро. Інша частина цього будинковолодіння по 51/200 частці - належить відповідачу ОСОБА_2 і її брату ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 липня 2007 року після смерті їх батька ОСОБА_4, що помер 21 листопада 2006 року.

У загальному володінні сторін знаходяться огорожі і земельна ділянка. Земельна ділянка приватизована сторонами і знаходиться у їх власності, вони фактично усно домовилися про користування цією ділянкою, встановили паркан і тривалий час витримують цю домовленість. З метою поліпшення своїх житлових умов відповідач побудувала до своєї частини будинку навіс на межі між їх частинами земельної ділянки, цей навіс, як вказує позивач, виступає на територію позивача і таким чином перешкоджає позивачу в повній мірі користуватися своєю частиною ділянки.

Земельна ділянка площею 0.0674 га, на якій розташоване спільне сторін домоволодіння, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЖ №131815, надана для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд і належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 За попередньою усною домовленістю, сусідами раніше було встановлено огорожу всередині земельної ділянки. При цьому, будь-яких письмових договорів між співвласниками домоволодіння щодо порядку користування спільним майном ніколи не укладалось, так само відсутні і судові рішення з цього приводу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованість заявлених позовних вимог та не доведений факт порушення його прав, зокрема, та обставина, що відповідач здійснив самочинне будівництво і порушив його права на вільне користування земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що зведений відповідачем навіс порушує її право власності на земельну ділянку не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належна сторонам земельна ділянка всередині не має ніяких меж, окрім умовних, і територія, на якій відповідачем облаштовано навіс є частиною їх спільної земельної ділянки, якою у повному обсязі може користуватись як позивач, так і відповідач.

Посилання апеляційної скарги позивачки на самовільність будівництва відповідачем навісу є безпідставними з огляду на наступне.

Належність певних об'єктів для обслуговування житлових будинків до капітальних будівель та споруд визначається нормативним документом - Державним класифікатором будівель та споруд (ДК 018 - 2000), згідно якого, споруди - це будівельні системи, пов'язані з землею, які створені з будівельних матеріалів, напівфабрикатів, устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт. Будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несучо-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів.

Тимчасова некапітальна конструкція у вигляді навісу не є будівлею, а є допоміжною господарською спорудою, а тому посилання позивача на ст. 376 ЦК України, як на підставу задоволення позову є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених неювимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

Разом з тим, суд роз'яснює, що в разі наявності спору між спільними сумісними власниками земельної ділянки, який не може бути вирішено укладанням договору або усної домовленості, такі спори вирішуються шляхом звернення до суду з позовом про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, або шляхом ініціювання виділення належної одному зі спільних власників частки в натурі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

ОСОБА_5

ОСОБА_6