КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
===================================================================
Справа №755/6931/18 Головуючий у І інстанції Арапіна Н.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

розглянувши у в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 08 травня 2015 року на вул. Святошинська в напрямку вул. Київська в м. Вишневе відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Рута 22» д/н НОМЕР_1 , під керуванням відповідача, та автомобіля марки «Форд Фокус» д/н НОМЕР_2 , під керуванням позивача. 13 червня 2016 року постановою старшого слідчого Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001719 від 08 травня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в психологічних та фізичних стражданнях, неможливістю в подальшому користуватися пошкодженим автомобілем, оскільки відновлювальний ремонт коштує значних коштів, а також спричиненням тілесних ушкодженнях, що підтверджується довідкою Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 08 травня 2015 року, відповідно якої ОСОБА_2 поставлено діагноз: забій грудної клітини, забій шийного відділу хребта, синці в області шийного відділу хребта.

На підставі викладеного, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200000,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн. 00 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції приймаючи справу до провадження допустив порушення положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України, оскільки місцем проживання відповідача є територія Новоушицького району Хмельницької області й відповідно справа підсудна Новоушицькому районному суду.

Окрім того, скаржник зазначає, що власником транспортного засобу «Рута 22» є ТОВ «Авто Тур» з яким скаржник перебуває у трудових відносинах, а тому саме товариство має нести відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Також ОСОБА_1 зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, відзив на апеляційну скаргу у письмовій формі на адресу суду апеляційної інстанції не надходив. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 червня 2016 року постановою старшого слідчого Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0001719 від 08 травня 2015 року, закрито у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України (а.с.4).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.5).

Позивач стверджує, що діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в психологічних та фізичних стражданнях, неможливістю в подальшому користуватися пошкодженим автомобілем, оскільки відновлювальний ремонт коштує значних коштів, також спричиненням тілесних ушкодженнях.

Відповідно до довідки Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 08 травня 2015 року, ОСОБА_2 поставлено діагноз: забій грудної клітини, забій шийного відділу хребта, синці в області шийного відділу хребта (а.с. 10).

Відповідно до звіту № 334 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу: автомобіля марки «Форд Фокус» д/н НОМЕР_2 вартість відновлювального ремонту вказаного транспортного засобу становить 187 448,05 грн. (а.с.7-9).

На підставі викладеного та з урахуванням того, що діями відповідача спричинені позивачу моральні страждання, які пов`язані із завданням тілесних ушкоджень та пошкодженням транспортного засобу, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 45000 грн.

Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з вказаними доводами суду першої інстанції виходячи з такого.

Відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першою статті 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування.

Відповідно до роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 зазначеної Постанови Пленуму обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Пунктом 7 цієї ж Постанови Пленуму передбачено, що заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з пошкодженням автомобіля та необхідністю проведення ремонту, тривалістю ремонту, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості.

Отже, потерпілий вважається таким, що зазнав моральної шкоди, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму №4 від 01 березня 2013 року особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України.

В доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що перебуває в трудових відносинах з ТОВ «Авто Тур», яке є власником транспортного засобу «Рута 22», відповідно належним відповідачем у справі повинно бути саме ТОВ «Авто Тур».

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги оскільки скаржником не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження вказаних обставин у відповідності до положень ст.ст. 76-80 ЦПК України, згідно з якими належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування..

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку визначеному ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач

Судді: