Провадження № 2/520/5355/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2019 року

Київський районний суд м.Одеси

у складі: головуючого судді Луняченка В.О.

при секретарі Нефедової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Кухарев Володимир Валентинович ( РНКПО НОМЕР_2 АДРЕСА_2 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

06.08.2019 року з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до суду звернувся ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ Банк «Траст» Кухарева Володимира Валентиновича на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки не отриману вигоду в розмірі 22% річних від суми заблокованих коштів на поточних розрахункових рахунках у ПАТ Банк «Траст», а саме грошові кошти у сумі 20142,21 гривень.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Одеси від 12.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» (уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Кухарев Володимир Валентинович про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

21.08.2019 року з боку позивача надійшли до суду уточнення позовної заяви, відповідно до яких позивач з посиланням на положення Закону України «Про захист прав споживачів», просить суд стягнути з уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Траст» Кухарева Валентина Валентиновича на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки не отриману вигоду в розмірі 22% річних від суми заблокованих коштів на поточних рахунках у ПАТ «Банк «Траст», а саме 20142,21 гривень; 3% пені за кожен день не виконання рішення суду у сумі 178946,88 гривень; моральну шкоду сумою 3000 гривень.

Позов мотивований тим, що між ОСОБА_1 і ПАТ БАНК «ТРАСТ» 10.06.2016 року був укладений договір банківського вкладу «ЛІДЕР» без поповнення №6125-Л-980/14 в національній валюті, відповідно до якого ОСОБА_1 розмістив в ПАТ БАНК «ТРАСТ» вклад в сумі 77000 грн. на строк до 15.06.2017 року з виплатою 22 процентів річних по закінченню строку дії вкладу

19.10.2016 року між ОСОБА_1 і ПАТ БАНК «ТРАСТ» був укладений договір №6125-Л-980/15 про приєднання до Договору про надання комплексу банківських послуг фізичним особам, відповідно до якого ОСОБА_1 розмістив в ПАТ БАНК «ТРАСТ» вклад на суму 143679,65 грн. на строк до 24.10.2017 року з виплатою 22% річних по закінченню строку дії вкладу.

На підставі рішення Правління Національного банку України №468-рш/БТ від 06.12.2016 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №2699 від 06.12.2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «БАНК «ТРАСТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». На підставі рішення Правління Національного банку України від 29.12.2016 № 559-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «ТРАСТ» та делегування повноважень ліквідатора банку»

04.05.2017 року ОСОБА_1 через банк-агент ПАТ Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ» отримав гарантовану Фондом суму відшкодування в розмірі 85488,78 гри за договором №6125-Л-980/14 та в розмірі 114511,22 грн. за договором №6125-Л-980/15, а в загальному розмірі 200000,00 грн.

17.05.2017 року ОСОБА_1 направив відповідачу заяву про повернення коштів, сума яких перевищує гарантовану суму відшкодування за рахунками у ПАТ БАНК «ТРАСТ». Разом з тим Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ БАНК «ТРАСТ» направила позивачу лист №1374 від 31.05.2017 року, яким повідомила, що в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не звернувся у відведений строк (з 05.01.2017 року по 06.02.2017 року) з відповідною заявою про кредиторську вимогу до Банку, повернення коштів, які перевищують гарантовану суму відшкодування (200 000 грн.) не вбачається можливим. Окрім того, ОСОБА_1 на його звернення від 26.08.2017 року був направлений лист №2040 від 15.09.2017 року тотожного змісту.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, та зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по ліквідації Публічного акціонерного товариства «БАНК «ТРАСТ» Кухарева Володимира Валентиновича включити вимогу ОСОБА_1 на грошові кошти на підставі Договору банківського вкладу: № 625-Л-980/15 від 19.10.2016 року, що становлять суму 35 505,40 грн. (тридцять п`ять тисяч п`ятсот п`ять гривень 40 коп.) до Реєстру акцептованих вимог кредиторів та задовольнити в порядку черговості, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», (справа № 520/11176/18) Дані кошти ще не повернуті.

Виходячи з того, що з вини Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ БАНК «ТРАСТ» позивачу не виплачено згідно умов укладених договорів належних їм коштів, він має право на відшкодування збитків, тобто доходів, які вони могли реально отримати за звичайних обставин, якби їх право не було порушено.

Тому позивач вважає за доцільне стягнути на свою користь не отриману вигоду в розмірі 22% річних від суми заблокованих коштів на поточних розрахункових рахунках у ПАТ БАНК «ТРАСТ». З 06.12.2016 по 06.07.2019 року 35 505,40 грн. *1,83% *31 місяць = 20 142,21 гривень. А також 3 % за кожен день не виконання рішення суду, яке набрало законної сили, а саме з 06.03.2019, але до сих пір не виплачені року, а саме по 21.08.2019 року, що становить 168 днів. Відтак 3% * 35 505,40 грн.*168 днів = 178 946,88 гривень, а також відшкодувати моральну шкоду, оскільки позивач тривалий час не може розпоряджатись власними коштами, що створює душевні переживання, життєвий дискомфорт, неможливість забезпечити собі елементарний щоденний уклад. Враховуючі, що він є інвалідом першої групи, та похилого віку, моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 3000 грн. неправомірні дії відповідача, що виразились у неповерненні належних ОСОБА_1 коштів та порушення відповідачем положення Закону України «Про захист прав споживачів» зумовило звернення останнього до суду за захистом свої прав.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 27.08.2019 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій роз`яснено відповідачу, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі про що було належним чином повідомлено учасників справи.

З боку відповідача до суду ніяких клопотань чи заяв, а також відзиву не надходило, однак ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позову з додатками відповідачем отримано, про що свідчить відповідне поштове повідомлення.

Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.1 Постанови №5 від 12.04.1996р. «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при вирішенні цих справ суди мають виходити насамперед із положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до Преамбули Закону він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

При вирішенні спорів про захист прав споживача слід враховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання, лежить на продавцеві (виробнику).

Так матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_1 і ПАТ БАНК «ТРАСТ» 10.06.2016 року був укладений договір банківського вкладу «ЛІДЕР» без поповнення №6125-Л-980/14 в національній валюті, відповідно до якого ОСОБА_1 розмістив в ПАТ БАНК «ТРАСТ» вклад в сумі 77000 грн. на строк до 15.06.2017 року з виплатою 22 процентів річних по закінченню строку дії вкладу

19.10.2016 року між ОСОБА_1 і ПАТ БАНК «ТРАСТ» був укладений договір №6125-Л-980/15 про приєднання до Договору про надання комплексу банківських послуг фізичним особам, відповідно до якого ОСОБА_1 розмістив в ПАТ БАНК «ТРАСТ» вклад на суму 143679,65 грн. на строк до 24.10.2017 року з виплатою 22% річних по закінченню строку дії вкладу.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. ч.1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно положень ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

На підставі рішення Правління Національного банку України №468-рш/БТ від 06.12.2016 року «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення №2699 від 06.12.2016 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «БАНК «ТРАСТ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». На підставі рішення Правління Національного банку України від 29.12.2016 № 559-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «ТРАСТ» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 3085 від 30.12.2016 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «ТРАСТ» та делегування повноважень ліквідатора банку»

04.05.2017 року ОСОБА_1 через банк-агент ПАТ Акціонерний банк «ПІВДЕННИЙ» отримав гарантовану Фондом суму відшкодування в розмірі 85488,78 грн. за договором №6125-Л-980/14 та в розмірі 114511,22 грн. за договором №6125-Л-980/15, а в загальному розмірі 200000,00 грн.

17.05.2017 року ОСОБА_1 направив відповідачу заяву про повернення коштів, сума яких перевищує гарантовану суму відшкодування за рахунками у ПАТ БАНК «ТРАСТ». Разом з тим Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ БАНК «ТРАСТ» направила позивачу лист №1374 від 31.05.2017 року, яким повідомила, що в зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не звернувся у відведений строк (з 05.01.2017 року по 06.02.2017 року) з відповідною заявою про кредиторську вимогу до Банку, повернення коштів, які перевищують гарантовану суму відшкодування (200 000 грн.) не вбачається можливим. Окрім того, ОСОБА_1 на його звернення від 26.08.2017 року був направлений лист №2040 від 15.09.2017 року тотожного змісту.

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 березня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, та зобов`язано Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб по ліквідації Публічного акціонерного товариства «БАНК «ТРАСТ» Кухарева Володимира Валентиновича включити вимогу ОСОБА_1 на грошові кошти на підставі Договору банківського вкладу: № 625-Л-980/15 від 19.10.2016 року, що становлять суму 35 505,40 грн. (тридцять п`ять тисяч п`ятсот п`ять гривень 40 коп.) до Реєстру акцептованих вимог кредиторів та задовольнити в порядку черговості, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», (справа № 520/11176/18).

Відповідно до положення ст. 82 ч.4 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи чи особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як зазначає ОСОБА_1 кошти ще не повернуті.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.1058 ЦК України за Договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У відповідності до ч.2 ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. У ч.3 тієї ж статті зазначено, що відповідно до договору банківського вкладу, вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

У ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначено, що банк може бути ліквідований у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи. Національний банк України не пізніше дня, наступного за днем прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, повідомляє про це банк та надсилає рішення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Процедура ліквідації банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з дня внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Національний Банк України вносить запис до Державного реєстру банків про ліквідацію банку на підставі отриманого від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішення про затвердження ліквідаційного балансу та звіту ліквідатора.

У ст.4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» зазначено, що Фонд здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною першою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами становить 200 000 гривень.

Відповідно до пункту 6 розділу III Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 09.08.2012 №14 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.09.2012 за №1548/21860 передбачено, що протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників; змін розміру сум разом із змінами реквізитів вкладників.

Відповідно до Статті 22 ЦК України, Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, посеред іншого, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

«Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського рахунку банк надає клієнтам фінансові послуги.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію або послуги для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3).

Відповідно до ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі, коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої у разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що володілець банківського рахунку є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: сплату пені у розмірі 3% вартості послуги за кожний день прострочення.

За приписами ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

В судовому засіданні не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що постанови НБУ та рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб скасовані.

Так, відповідно до ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» - основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Приписами ст. 49 Закону визначено, Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

З дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом, а також ліцензія, гудвіл. Інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду, відповідно до ст. 50 Закону.

Після затвердження виконавчою дирекцією Фонду результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси Фонд розпочинає продаж майна неплатоспроможного Банку в порядку, визначеному ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів згідно черговості, передбаченої в статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від продажу майна (активів), недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до суми вимог, що належать кожному кредитору однієї черги. Вимоги до банку, незадоволені за недостатністю його майна, вважаються погашеними. (частина 1, 4 статті 52 Закону).

Згідно ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі оголошення мораторію на задоволення вимог кредиторів, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Оскільки розпочалась процедура ліквідації Банку, тому до правовідносин, які склалися між сторонами, застосовуються не норми ЦК України, а спеціальні норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

У ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від продажу майна (активів) банку після повного задоволення вимог попередньої черги.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Разом з тим лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку, продажу майна банку та задоволення вимог кредиторів в процесі ліквідації банку в порядку черговості, визначеної ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданих кредиторам збитків.

Крім того, ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено спеціального суб`єкта, який має право звернення з вимогами до власників істотної участі, таким суб`єктом є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, при цьому таке звернення можливе лише після встановлення того, що майна банку виявилося недостатньо для здійснення погашення вимог кредиторів, а така обставина може бути встановлена лише після закінчення ліквідаційної процедури.

Передбачене ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» покладення відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Така відповідальність має бути застосована до власників істотної участі лише за наявності їх вини у настанні неплатоспроможності банку.

Проте відповідальність особи у вигляді обов`язку відшкодувати шкоду наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між поведінкою і шкодою, вини.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Однак позивачем не надано будь-яких доказів спричинення відповідачем матеріальної шкоди та доказів наявності вини відповідача в завданні матеріальної шкоди позивачу, чим не виконав вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З урахуванням викладеного суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до про стягнення матеріальної шкоди сумою 20142,21 гривень та пені сумою 178946,88 гривень.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України.

Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16 та у постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц.

Статтею 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм слід дійти висновку про те, що ні чинним законодавством ні договором, укладеним ОСОБА_1 та ПАТ " Банк "Траст" не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з неповерненням банком грошових коштів переданих на депозит.

З урахуванням викладеного, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Позивач є інвалідом 2 групи, звільнений від сплати судового збору, а так як суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то питання про стягнення судових витрат з відповідача судом не розглядається.

Керуючись ст. ст. 16, ЦК України, ст. ст. 12,13, 81, 259, 223, 263-265, 354 ЦПК України суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІПН НОМЕР_1 АДРЕСА_1 ) про стягнення з уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк «Траст» Кухарева Валентина Валентиновича матеріальних збитків не отриману вигоду в розмірі 22% річних від суми заблокованих коштів на поточних рахунках у ПАТ «Банк «Траст», сумою 20142,21 гривень,3% пені за кожен день не виконання рішення суду у сумі 178946,88 гривень та моральної шкоди сумою 3000 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Луняченко В. О.