Справа № 307/2725/19
Провадження № 2/307/1489/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2019 року Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Гримут В.І.

при секретарі Ком`яті Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тячів, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Бедевлянська сільська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася в суд з позовною заявою про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання у будинку АДРЕСА_1 .

Посилається на те, що їй на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку окрім неї зареєстрований її син ОСОБА_2 , який більше п`яти років у ньому не поживає, оскільки виїхав за кордон до Чеської Республіки.

Він не приймає участі в утриманні будинку, не надає жодної допомоги на його поточний ремонт та не приймає участі в оплаті комунальних послуг.

Реєстрація відповідача перешкоджає їй отримати субсидії та інші соціальні допомоги, як пенсіонерці.

Просить позбавити відповідача права користування її будинком та зняти його з реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_1 . Надала суду заяву про розгляд справи у її відстуності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач та представник Бедевлянської сільської ради у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ст. 247 ч. 2 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Під час розгляду справи суд встановив, що позивачці на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення.

Відповідно до довідки Бедевлянської сільської ради № 1218 від 02.09.2019 р. її син ОСОБА_2 , 1976 р.н., з 2014 року за вказаною адресою не проживає.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач більше п`яти років не проживає у належному позивачці житловому будинику АДРЕСА_1 , та будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку не навів, а тому його слід визнати таким, що втратив право на проживання в будинку, що належить позивачці.

За таких обставин позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

В частині зняття відповідача з реєстраційного обліку у житловому будинку позов не обґрунтовано правовими підставами, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місцяпроживання в Україні», п. 3.1.Наказу Міністерства внутрішніх справ від 22.11.2012 року№ 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів» рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації.

У відповідності до ст. 141 ч. 2 п. ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати у сумі 768.40 грв.

Тому, керуючись ст.ст. 247, 258, 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 16, 391, 405 ЦК України суд,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково. Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1 .

Врешті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду через Тячівський районний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне рішення складено 18.11.2019 року.

Головуючий В.І. Гримут