22-ц/812/1388/19Провадження № 22-ц/812/1388/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Бондаренко Т.З.,

суддів - Темнікової В.І., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Цуркан І.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_2 , представника відповідача Сивоконенко Ю.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 490/6522/17 за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду м.Миколаєва, ухваленого 08 травня 2019 року під головуванням судді - Чулуп О.С. в приміщенні того ж суду по справі за позовом

ОСОБА_1

до

Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,-

в с т а н о в и л а :

У липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.

Позивачка зазначала, що в квітні 2017 року в штатному розписі відповідача відбулися зміни, відповідно до яких посаду старшого інспектора з кадрів, яку вона займала було скорочено та вона була попереджена про наступне вивільнення з роботи згідно п.1ч.1ст.40 КЗпП України та запропоновано зайняти наявні у відповідача посади, що були вільні станом на квітень 2017 року. Наказом № 139-к від 07 липня 2017 року позивачку звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників.

ОСОБА_1 вважає її звільнення незаконним, оскільки не було дотримано вимог закону. Позивачка є одинокою матір`ю і при наявності у неї дитини віком до 14 років, яку вона самостійно утримує, тому її звільнення при частковому скороченні штату є незаконним. Окрім цього позивач вказує, що при звільненні за скороченням штату до обов`язку відповідача входило здійснення пропозиції про роботу у відповідача не лише в певному структурному підрозділі де працював позивач, а й щодо всіх наявних вакансій, які були на підприємстві.

Посилаючись на викладене, уточнюючи свої вимоги ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ філії ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі -ПАТ «ДПЗКУ») № 139 -к від 07 липня 2017 року про звільнення її з посади старшого інспектора з кадрів, поновити її на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 липня 2017 року.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на час звільнення позивачка не мала статусу одинокої матері, оскільки органами соціального захисту населення такий статус їй не було встановлено, а вакантні посади позивачці правомірно було запропоновано за безпосереднім місцем праці, тобто у філії ПАТ «ДПЗКУ», які відповідали її рівню освіти та стажу роботи.

В апеляційній скарзі, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, позивачка просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в порушення вимог трудового законодавства позивачці не було запропоновано всі наявні вакансії на підприємстві тобто в ПАТ «Державна продовольча-зернова компанія України», а безпідставно запропоновано вільні посади лише в філії підприємства, до того ж запропоновані посади, які не відповідають її кваліфікації. Також позивачка вказує, що відповідачем, як роботодавцем, в період її роботи до моменту звільнення було визначено її статус, як одинокої матері, оскільки підприємство в зв`язку з цим надавало відпустку, та здійснювало виплату компенсації за невикористану соціальну відпустку. На думку апелянта, суд надав неналежну оцінку вказаним обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказував на те, що при звільненні позивачки було в повній мірі дотримано вимог ст. 49-2 КЗпП України та запропоновано вакантні посади у безпосереднього роботодавця, яким є філія ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» відповідно до її освіти та кваліфікації. Також відповідачем зазначено, що позивачка не має статусу одинокої матері, оскільки про таке не надавала відповідної довідки, неучасть батька у вихованні дитини також не підтверджена відповідними рішеннями органу опіки та піклування або судовим рішенням, соціальна відпустка позивачці надавалась на підставі Листа Міністерства праці та соціальної політики від 06 липня 2006 року за № 247/13/116-06, який розповсюджується лише на правовідносини з надання відпусток.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, наказами № 56, 57 від 10 квітня 2017 року по філії ПАТ "ДПЗКУ" "Миколаївський портовий елеватор" внесено зміни до штатного розпису філії відповідача з липня 2017 року, виведено із штатного розпису наступні посади: економіст з фінансової роботи, старший інспектор з кадрів (а.с.6,7).

Наказом того ж підприємства № 58 від 11 квітня 2017 року попереджено позивачку про заплановане звільнення працівників філії ПАТ «ДПЗКУ» (а.с.8).

Наказом № 139-к від 07 липня 2017 року ОСОБА_1 звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників 10 липня 2017 року (а.с.11).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 64 Господарського Кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Аналогічні положення містяться також в п.п. 3, 9, 18 Статуту ПАТ «ДПЗКУ», затвердженого 06 січня 2016 року № 4 (а.с.74-86).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч.1,3 ст. 49-2КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, працевлаштування працівника при скороченні чисельності або штату, є обов`язком власника підприємства чи уповноваженого ним органу.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Так, з системного аналізу наведених норм слідує, що роботодавець має запропонувати працівнику наявну саме на підприємстві роботу, тобто вакантну роботу чи посаду за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації досвіду, тощо.

Згідно листа - попередження від 28 квітня 2017 року ОСОБА_1 була попереджена про наступне вивільнення згідно п.1ч.1ст.40 КЗпП України та запропоновано у філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду, слюсара-ремонтника 3 та 4 розряду, прибиральника виробничих приміщень та силосника (а.с.10).

Проте, районний суд не звернув уваги на доводи позивачки про те, що вказані посади не відповідають її кваліфікації, а відповідач не спростував вказані доводи належними доказами.

Також районний суд помилково вважав правомірними пропозиції роботодавця щодо пропозиції вакантних посад лише у філії підприємства, тобто, за місцем безпосереднього місця роботи працівника. Тоді як відповідно до наведених вимог закону, обов`язком роботодавця є запропонувати працівнику, який підлягає звільненню, всі наявні вакантні посади, які працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації в цій же установі, і не тільки в структурному підрозділі за місцем своєї роботи, а всі вакансії, які є в наявності відповідно до штатного розкладу юридичної особи.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, ПАТ «ДПЗКУ» зареєстровано як юридична особа за кодом 37243279 та має значну кількість відокремлених підрозділів.

В порушення наведених вимог закону відповідачем вказаного обов`язку не виконано, пропозицію щодо зайняття всіх вакантних посад, відповідно до кваліфікації позивачки, які є в юридичної особи ПАТ «ДПЗКУ» не було сформовано і не запропоновано позивачці.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Визначення «одинокої матері» наведено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» та в п. 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки».

Так згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України, одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

Вказані норми Закону України «Про відпустки» визначають одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька.

Позивачка має малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьком вказано - ОСОБА_5 , а матір`ю - ОСОБА_1 (а.с.21).

Шлюб між батьками дитини ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано 14 вересня 2010 року (а.с.22).

Позивачка 26 лютого 2013 року уклала наступний шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 », про що Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції видано відповідне свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с.23).

Відповідно до довідки № 42 від 13 квітня 2017 року Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 18 дитина позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно навчається в цьому закладі та є ученицею 3-В класу. Батько дитини у її вихованні участі не бере. Мати дитини - ОСОБА_1 виховує дитину сама (а.с.17).

Із довідки виданої ТОВ «Центральний -1» від 19 липня 1917 року слідує, що місце проживання позивачки з дитиною зареєстровано по АДРЕСА_1 . Батька дитини за вказаною адресою не зареєстровано (а.с. 20).

В той же час відповідно до довідки про фактичне місце проживання від 28 березня 2017 року, виданої Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Київська Венеція» на ім`я батька дитини позивачки ОСОБА_5 , останній фактично проживає в АДРЕСА_2 (а.с. 18).

Згідно з наказами Філії ПАТ «ДПЗКУ» від 13 січня та 19 серпня 2014 року позивачці, як особі яка сама виховує дитину надавались соціальні відпустки, відповідно до Закону України «Про відпустки» (а.с. 12,13). Крім цього і в наказі про звільнення позивачки зазначено про виплату компенсації за невикористану соціальну відпустку у розмірі 30 календарних днів за 2015-2017 роки (а.с. 11).

Таким чином, відповідачем визначено статус позивачки, як матері, яка сама виховує дитину, тобто такої особи на яку розповсюджуються гарантії визначені положенням ч. 3 ст. 184 КЗпП України, в зв`язку з чим вона не підлягає звільненню, окрім випадків ліквідації підприємства з обов`язковим працевлаштуванням.

За вказаних обставин, звільнення позивачки здійснено з порушенням вимог встановлених трудовим законодавством гарантій, чим порушено трудові права позивачки, які підлягають судовому захисту.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведені обставини, а також те, що районним судом не вірно застосовані норми матеріального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про поновлення позивачки ОСОБА_1 на роботі на посаді старшого інспектора з кадрів Філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

Вимоги щодо визнання незаконним та скасування наказу № 139-к від 07 липня 2017 року про звільнення позивачки з займаної посади є зайвими, оскільки питання правомірності наказу про звільнення працівника є предметом доказування при вирішенні вимог про поновлення на роботі, що є належним способом захисту трудових прав звільненого працівника, та не підлягає окремому додатковому вирішенню. Тому вказані вимоги не підлягають задоволенню, як окрема позовна вимога.

Доводи відповідача, викладені в відзиві на апеляційну скаргу стосовно дотримання вимог закону щодо працевлаштування працівника який звільняється не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на власному сприйнятті норм трудового законодавства.

Так, відповідно до ст. 95 ЦК України, філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцем знаходження та здійснює всі або частину її функцій.

За такого керівник філії приймаючи позивачку на роботу та звільнюючи її з роботи діяв саме від імені підприємства ПАТ«ДПЗКУ» здійснюючи частину його функцій, в зв`язку з чим роботодавець зобов`язаний запропонувати вакантні посади, які є на підприємстві, а не в окремому його підрозділі, яким є Філія ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор».

Також посилання відповідача на здатність позивачки як працівника виконувати особливі доручення в сенсі достатньої у неї кваліфікації, яка за особовою карткою має кваліфікацію менеджер міжнародного туризму та спеціальність менеджмент соціокультдіяльності, виконувати роботу електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду та слюсаря ремонтника 3 розряду, не ґрунтуються на матеріалах справи, ні на відповідній нормативній базі щодо кваліфікаційного рівня відповідних професій.

Доводи відповідача стосовно того, що позивачка на підтвердження статусу одинокої матері не надала довідку із органів реєстрації актів громадського стану щодо підстави внесення даних про батька дитини, не має значення у справі, оскільки такий статус позивачки пов`язаний з іншими вищевказаними підставами обставинами.

Також безпідставно вказує відповідач на те, що позивачка не повідомила роботодавця про свій такий статус, оскільки роботодавець визнавав вказаний статус позивачки за час роботи та надавав їй передбачені законом пільги для матері, яка самостійно виховує дитину.

Відповідно до вимог п.2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до довідки філії ПАТ «ДПЗКУ» «Миколаївський портовий елеватор» від 13 листопада 2018 року № 1103 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , з урахуванням положень Постанови КМУ від 8 лютого 1995 року за № 100 щодо її розрахунку за попередні відпрацьовані місяці перед звільненням, якими у позивачки є травень і червень становитиме 319 грн.90 коп. (а.с.134).

Середня заробітна плата за час вимушеного прогулу, за період з 10 липня 2017 року по день ухвалення рішення, який складає 525 днів, дорівнює 167947 грн.50 коп. (319,90 Х 525), та підлягає стягненню на користь позивачки.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому з урахуванням, що позов задовольняється частково та позивачка відповідно ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору у даній справі, тому з відповідача на користь держави слід стягнути не сплачений нею судовий збір за дві позовні вимоги при подачі позову та за подачу апеляційної скарги пропорційно, що становить 5798 грн. 67 коп., яка складається з 2319,47 (640+1679,47) - за подачу позовної заяви та 2319,47x150%=3479,20 - за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 травня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Публічному акціонерному товаристві «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді старшого інспектора з кадрів Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» «Миколаївський портовий елеватор» з 10 липня 2017 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 167947 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахувань податків та інших обов`язкових платежів.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь держави 5798 грн. 67 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог ст. 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту 19 серпня 2019 року.

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І.Темнікова

Т.В.Крамаренко