Справа № 463/1728/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/2829/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: прокурора Панькевича Р.В.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Львівської області на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у справі за позовом прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», Управління державної реєстрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, зобов`язання до вчинення дій,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року прокурор Личаківського району м. Львова (тепер Львівська місцева прокуратура №1) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради, який неодноразово уточнював у процесі розгляду справи, та остаточно просив визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на гараж літ. «Б-1», площею 34,9 кв. м по АДРЕСА_1 , здійснену Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 21 листопада 2008 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу гаража літ. «Б-1», площею 34,9 кв. м по АДРЕСА_1 від 11 грудня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на гараж літ. «Б-1», площею 34,9 кв. м по АДРЕСА_1 , проведену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12 грудня 2008 року; зобов`язати ОСОБА_1 здійснити демонтаж гаража літ. «Б-1», площею 34,9 кв. м по АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2008, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 21.11.2008 було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на гараж літ. «Б-1», площею 34,9 кв. м по АДРЕСА_1 . Однак, у подальшому зазначене рішення суду було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.08.2012, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на гараж. У зв`язку із скасуванням рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2008, позивач вважає встановленим на даний час факт незаконно набуття відповідачем ОСОБА_1 права власності на зазначене нерухоме майно, та незаконною здійснену в подальшому державну реєстрацію права власності, яка у зв`язку з цим підлягає скасуванню. В свою чергу з урахуванням того, що право власності ОСОБА_1 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 набуто та зареєстровано незаконно, а відтак підлягає і визнанню недійсним договір купівлі-продажу гаража від 11.12.2008, укладений між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також державна реєстрація права власності на цей гараж за новим власником ОСОБА_3 . Поряд з цим зважаючи на те, що однією із підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 згідно рішення апеляційного суду Львівської області від 06.08.2012 було встановлення факту, що спірний гараж площею 34,9 м.кв. був самовільно збудований ОСОБА_1 на земельній ділянці, яка йому не надавалася для цих цілей, та на місці металевого гаража, який перебував у користуванні іншої особи, а тому позивач вважає, що гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 підлягає демонтажу відповідачем ОСОБА_1 тому прокурор з метою захисту порушених прав Львівської міської ради звернувся до суду з відповідним позовом, який просив задоволити.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.12.2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області 03.12.2014 року, в задоволенні позовних вимог прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 , здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 21.11.2008 року відмовлено у зв`язку із спливом позовної давності. В задоволенні позовних вимог прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 від 11.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ; визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 , здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.12.2008 року; зобов`язання ОСОБА_1 здійснити демонтаж гаража під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 - відмовлено за безпідставністю позову. Ухвалою Вищого Спеціалізового Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.05.2015 рішення Личаківського районного суду м.Львова від 16.12.2013 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 03.12.2014 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив Заступник прокурор Львівської області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що земельна ділянка, на якій розташований спірний гараж, є комунальною власністю і перебуває у віданні Львівської міської ради. Розпорядження щодо розміщення спірного гаража на земельній ділянці органом місцевого самоврядування не приймалось, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки та порушує інтереси територіальної громади м. Львова. Вказує, що суд першої інстанції без картографічної документації, виготовленої та затвердженої у встановленому законом порядку, самостійно визначив, що територія навколо багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , на якій розміщений спірний гараж, та яка знаходиться в межах земельної ділянки, на якій розташований будинок, є прибудинковою територією. Вказує, що судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що скасовуючи рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2008, апеляційний суд Львівської області звернув увагу, що спірний гараж збудовано у межах м. Львова на земельній ділянці, яка для зазначених цілей власнику не надавалась. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення, покликаючись на доводи, викладені у відзиві на скаргу (т.3, а.с.66-72).

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не повністю відповідає.

Судом установлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2008 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на гараж загальною площею 34,9 кв. м, позначений в технічному паспорті під літ. Б-1, розташований по АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 6-9).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 листопада 2008 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» на підставі вказаного вище рішення суду здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на гараж літ. «Б-1», загальною площею 34,9 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а. с. 10).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 11 грудня 2008 року ОСОБА_1 відчужив спірний гараж на користь ОСОБА_3 ; на підставі укладеного договору ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12 грудня 2008 року проведено державну реєстрацію права власності на вказаний гараж за відповідачем ОСОБА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т1, а. с. 11-12, 13).

Однак, рішенням апеляційного суду Львівської області від 06 серпня 2012 року скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2008 року в частині визнання права власності за ОСОБА_1 на спірний гараж і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цієї вимоги.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Вирішуючи спір суд, першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що оскільки саме з 06 серпня 2012 року прокурору стало відомо, що право власності ОСОБА_1 на гараж набуто неправомірно, 3-річний строк позовної даності для вимоги щодо визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірний гараж та визнання недійсним договору купівлі - продажу гаража має обраховуватись з 06 серпня 2012 року. Позов пред`явлено до суду 04.04.2013, тобто в межах 3-річного строку позовної давності без його пропуску.

Судом установлено також, що 06 травня 2016 року Департаментом житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради прийнято наказ №273 «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, в яких приватизоване житло», згідно п.1 якого знято з балансу міської ради житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 424,3 кв.м (т. 2 а.с.170).

11 травня 2016 року комісія у складі головного інженера «ЛКП-500» Немачинсько В.В, майстрів по експлуатації житлового фонду ОСОБА_5 та ОСОБА_6 провела обстеження активів житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , що передається з балансу ЛКП «№ 500» у приватну власність власникам приватизованих квартир у житловому будинку АДРЕСА_1 .

За результатами обстеження активів житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 було складено акт приймання-передачі житлового комплексу, а саме: житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 424,3 кв.м. та прибудинкової території площею 404,9 кв.м (т 2, а.с. 171-173).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний гараж розміщений на прибудинковій території житлового будинку АДРЕСА_1 , яка необхідна для обслуговування даного багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) квартир. І саме власники (співвласники) квартир погоджують між собою порядок користування такою територією. Такий порядок на сьогоднішній день визначено та погоджено між співвласниками, оскільки жоден із них із вимогою про усунення перешкод до суду не звертався.

При цьому суд взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № 5523 від 30.01.2018 (т.2, а.с.214-220), згідно якого на представленій для дослідження земельній ділянці, окрім багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , розташовані одноповерхові нежитлові будівлі гаражів, належні співвласникам багатоквартирного будинку, в тому числі і відповідачу ОСОБА_3 , що на думку суду, свідчить про те, що територія навколо багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , на якій розміщений, в тому числі спірний гараж, та яка знаходиться в межах земельної ділянки, на якій знаходиться будинок, відповідно до положень законодавства є прибудинковою територією.

Проте повністю з такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Згідно з ч.2-3 ст.42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Відповідно до ч.4 ст. 42 ЗК України розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Відповідно до ч.2 ст.382 ЦК України всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Порядок реєстрації права власності на земельні ділянки визначений Земельним кодексом України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Законом України «Про Державний земельний кадастр».

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч.1 ст. 79-1 ЗК України).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ч.3-5 ст. 79-1 ЗК України).

У матеріалах справи відсутні докази про внесення відомостей про прибудинкову земельну ділянку до Державного реєстру прав на нерухоме майно, відсутня відповідна містобудівна та землевпорядна документація щодо визначення площі та конфігурації такої земельної ділянки.

Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради, який прийняв наказ № 273 від 06 травня 2016 року про зняття з балансу міської ради житлового будинку АДРЕСА_1 , не є органом, який вправі розпоряджатися земельними ділянкам, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Львова і вищезазначеним наказом це питання не вирішено.

Як установлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 серпня 2012 року, спірний гараж збудований самочинно, отже він не входив до складу допоміжних споруд будинку АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка, на якій розташовано спірний гараж, є комунальною власністю і відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради.

У п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 116 Земельного Кодексу України визначено, що виключно до компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення питань регулювання земельних відносин.

Як установлено судом, розпорядження щодо надання ОСОБА_1 згоди на розміщення спірного гаража на земельній ділянці органом місцевого самоврядування не приймалось, що свідчить про самовільне зайняття земельної ділянки.

Враховуючи наведене, реєстрація права власності на спірний гараж за ОСОБА_1 є незаконною та підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 215 , ч.1 ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Оскільки право власності ОСОБА_1 на гараж літ. «Б-1» по АДРЕСА_1 набуте та зареєстроване незаконно, він не мав правових підстав для його відчуження, тому договір купівлі-продажу зазначеного гаража від 11.12.2008, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , підлягає визнанню недійсним, як і подальша реєстрація права власності на гараж за ОСОБА_3 .

Частиною 1 статті 376 ЦК України закріплено загальні підстави для визнання будівництва самочинним. Так, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до положень ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Отже, Львівська міська рада як власник земельної ділянки, на якій розміщений спірний гараж, і яка не була відведена для цієї мети, має право вимагати його демонтажу особою, яка його збудувала, а саме ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що гараж збудований з дотриманням будівельних норм і правил, не порушує права ні Львівської міської ради, ні третіх осіб, розміщений на прибудинковій території багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , що призвело до ухвалення незаконного рішення, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Львівської області задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 жовтня 2018 року скасувати та постановити нову постанову про задоволення позову.

Визнати недійсною та скасувати державну реєстрацю права власності ОСОБА_1 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 , яка здійснена ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 21.11.2008.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу гаражу під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 від 11.12.2008, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 , яка здійснена ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.12.2008.

Зобов`язати ОСОБА_1 демонтувати гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 26.11.2019

Головуючий

Судді