Постанова

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 496/2099/16-ц

провадження № 61-21500св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року у складі судді Галич О. П. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2017 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Цюри Т. В., Сидоренко І. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі ПАТ «Акцент-Банк») про захист прав споживачів.

В поданому позові ОСОБА_1 просив визнати недійсним кредитний договір, укладений у формі заяви позичальника № АВН0RХ155720053 від 01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк». Позов мотивовано тим, що 01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір № 29 про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій (вікон), ціна договору була визначена як 5970 грн, станом на 25 травня 2016 року вікна так і не були передані. Під час укладення договору ФОП ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_1 скористатися розстрочкою та надав на підпис два документи.

Вказані документи надавалися від його імені на підтвердження розстрочки, не володіючи достатніми юридичними знаннями, ОСОБА_1 підписав їх. Позивач вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, так як він суперечить нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам статей 203-215 ЦК України, оскільки договір укладений у формі заяви позичальника № АВН0RХ155720053. Кредит надавався шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок виконавця послуг, які надані не були. Договір скріплений підписом і печаткою за допомогою факсимільного зв`язку.

Заявник зазначає, що фактично банк наділив себе повноваженнями в односторонньому порядку, без згоди клієнта списувати його кошти, які є його приватною власністю в рахунок погашення заборгованості, що порушує принцип добросовісності так як закріпив у пункті 8 договору правило, що у разі залишку по заборгованості в сумі менше 20 грн банк має право списувати суму з будь-яких доступних карт з залишком власних коштів більшим ніж сума заборгованості в рахунок погашення боргу. Зазначає, що інформація про те, що банк надав інформацію про умови кредитування не відповідає дійсності так як його навіть не повідомили про те, що ним укладено кредитний договір, з умовами кредитування він не ознайомився та був позбавлений свідомого і компетентного вибору послуги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Приймаючи рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 про визнання договору недійсним, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що у судовому засіданні було встановлено факт укладення між позивачем та ПАТ «Акцент-Банк» договору у формі заяви позичальника про надання споживчого кредиту, пунктом 14 якої підтверджено ту обставину, що своїм підписом позичальник підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування, також пунктом 16 заяви позичальника підтверджується, що позивач погодився, що заява позичальника разом із запропонованими відповідачем Умовами та правилами, тарифами складає між ним та відповідачем кредитно - заставний договір, а тому наявні у справі докази не довели порушення прав позивача при укладенні кредитного договору, судом не було взято до уваги посилання позивача на те, що він не надав згоду при укладенні договору на використання факсимільного підпису та печатки, оскільки при підписанні спірного договору позивач погодився з його умовами, не заперечував проти надання кредиту, про що свідчить його підпис.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що наявними у справі доказами не доводяться порушення прав позивача при укладенні кредитного договору, підписання договору та скріплення печаткою стосується форми правочину, а не його змісту. Апеляційний суд зазначав, що на момент укладення договору позивач не заперечував свого вільного волевиявлення та своєї вільної згоди щодо умов кредитного договору, а тому його посилання на те, що при підписанні договору він не погоджувався на використання факсимільного підпису та печатки є суперечливим, так як про надання згоди на це свідчить його підпис. Суд апеляційної інстанції вказував, що посилання позивача на те, що в договорі факсимільна печатка та підпис невідомої особи представника банку, спростовується самою заявою позичальника № АВН0RХ155720053, в якій зазначено що від імені банку діяла уповноважена особа за довіреністю заступник керівника ОСОБА_3 . Докази того, що позивачу невідомо було який саме він договір укладав із ПАТ «Акцент-Банк», а також доказів про те, що договір № 29 від 01вересня 2015 року не був виконай з боку виконавця суду не надавалися.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2017 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої та ухвалу апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій помилково погодилися із доводами відповідача про те, що він був належним чином повідомлений про умови кредитування, хоча даний висновок не відповідає дійсності. Умови кредитування не містять підпису відповідача, а тому судами не було встановлено, що саме ці умови були складовою частиною укладеного між сторонами договору (заяви позичальника). Заявник у поданій касаційній скарзі вказує також на ту обставину, що суди попередніх інстанцій взагалі не надали правової оцінки використання факсимільного відтворення печатки юридичної особи та не дослідили даного факту.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Біляївського районного суду Одеської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 квітня 2018 року справу № 496/2099/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 був укладений договір № 29 про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій (вікон). Ціна договору була визначена як 5970 гривень, відповідно до пункту 3.2. договору виконавець зобов`язувався передати у власність замовника вікна протягом 30 днів з моменту укладення договору.

01 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено кредитний договір у формі заяви позичальника № АВН0RХ155720053, відповідно до змісту якого сума кредиту складає 5970 гривень, цільове призначення - оплата товару шляхом безготівкового перерахунку на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2 , відсоткова ставка - 0,12 % річних, строк дії - 12 місяців.

На адресу ОСОБА_1 ПАТ «Акцент-Банк» було надіслано претензію-вимогу про погашення заборгованості в розмірі 6620 грн до 24 січня 2016 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

За положеннями статей 626-628 ЦК України (тут та надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на момент укладення спірного договору, було визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За приписами частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов`язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін..

Відповідно до частини третьої статті 207 ЦК України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом частин другої-п`ятої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій в тому, що ОСОБА_1 у заяві позичальника № АВН0RХ155720053 своїм підписом підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування відповідачем (а також його місцезнаходження), а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та державні субсидії, на які позичальник має право і відомості про те, від кого позичальник може отримати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Безпосередньо у заяві позичальника були зазначені істотні умови договору, а саме: розмір кредиту 5970 грн, строк кредиту 12 місяців - до 31 серпня 2016 року включно, цільове призначення кредиту - з метою оплати товару, розмір відсотків за користування кредитом - 0,12% річних.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Крім того Верховний Суд зазначає, що позивач своїм підписом на заяві позичальника погодився із тим, що заява разом із запропонованими ПАТ «Акцент-Банк» умовами та правилами складає між позичальником та банком кредитно-заставний договір, а тому суди дійшли до вірного висновку стосовно того, що позивач був обізнаний із тим, що він підписує саме кредитний договір.

Однак із заяви слідує, що умови, правила та тарифи розміщені на сайті банку www.a-bank.com.ua складають між позичальником та банком кредитно-заставний договір, однак вони не містять підпису позивача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 01 вересня 2015 року шляхом підписання заяви-анкети.

Верховний Суд звертає увагу на ту обставину, що фактично в матеріалах справи відсутні умови, правила та тарифи, якими визначено розмір пені (яка не являється істотною умовою договору) за порушення умов договору, а тому вони не являються частиною договору, так як позивачем не підписані, дана позиція колегії суддів узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною у постанові № 14-131цс19 від 03 липня 2019 року.

Колегія суддів зазначає також, що якщо особа, факсиміле підпису якої було використано при підписанні договору, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Суди вірно встановили, що укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину, підписання договору та скріплення печаткою стосується форми правочину, а не його змісту, а тому дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності оскаржуваного судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк І. М. Фаловська