Справа № 442/7214/18 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/504/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого - судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Дрогобицький відділ обслуговування громадян (сервісний центр), про відшкодування шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом, в якому просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, 27550 грн. 45 коп. на відшкодування майнової шкоди, яка завдана йому утриманням із щомісячного довічного грошового утримання, яке він отримує як суддя, звільнений у зв`язку з поданням заяви про відставку, податку з доходів фізичних осіб за період з 28 вересня 2016 року по лютий 2018 року, оскільки закон, на підставі якого за вказаний період утримувався податок, визнано неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 грудня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Державного бюджету України у користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 27550 грн. 45 коп. майнової шкоди у виді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що при вирішенні спору судом не було враховано норми Конституції України, які є нормами прямої дії. При цьому, апелянт посилається на норму статті 152 Конституції України, якою визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Отже, на думку апелянта, норма частини третьої статті 152 Конституції України щодо відшкодування шкоди має відсилочний характер, що передбачає наявність законодавчо врегульованого порядку та механізму відшкодування такого виду шкоди, а оскільки такого законодавчого акту не прийнято, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Апелянт вважає, що норма статті 1175 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки за нормою цієї статті настає цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану прийняттям органом державної влади або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акту, який був визнаний незаконним і скасований, а в даному випадку, вимога позивача про відшкодування майнової шкоди пов`язана із визнанням неконституційним положень закону.

Крім того, апелянт зазначає, що суд не визначився із характером спірних правовідносин та законодавством, яке підлягало застосуванню, і своїми діями порушив принцип верховенства права, принцип рівності усіх уасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, справа призначена до розгляду апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 13.08.2019 року, є дата складення повного судового рішення - 13.08.2019 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді судді Бориславського міського суду Львівської області.

Постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 року «Про звільнення суддів», позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України.

На підставі цієї постанови, наказом в.о. голови Бориславського міського суду Львівської області №71-к від 28.09.2016 року його відраховано зі штату Бориславського міського суду Львівської області.

У зв`язку із звільненням з посади судді за заявою про відставку, позивачеві відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було призначено щомісячне довічне грошове утримання, яке йому виплачувалось органами Пенсійного фонду України у Львівській області з утриманням податку з доходів фізичних осіб відповідно до абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України.

Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 30.07.2018 року №5047, за період з жовтня 2016 року по лютий 2018 року розмір утриманого податку із довічного грошового утримання позивача становив 27550 грн. 45 коп.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким було передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

У рішенні Конституційного Суду України зазначено, що положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Отже, предметом спору в даній справі є відшкодування майнової шкоди у виді неотриманої частини щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці внаслідок утримання з нього податку на підставі положень закону, які визнані неконституційними

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною першою статті 19 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

У пункті 17 частини першої статті 4 КАС України визначено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.

У справі, що розглядається, таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Статус судді у відставці регулюється розділом Х названого Закону.

Цим розділом Закону передбачено право судді у відставці на отримання щомісячного довічного грошового утримання, виплату якого здійснюють органи Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Отже, спір, який виник між сторонами у справі, стосується виплати довічного грошового утримання, право на яке у позивача виникло у зв`язку із виконанням ним професійних обов`язків на посаді судді (проходженням публічної служби) та припиненням виконання цих обов`язків у зв`язку з відставкою за наявності для того відповідного стажу на посаді судді (припиненням публічної служби).

На підставі наведених вище норм процесуального закону та з урахуванням суб`єктного критерію при визначенні предмету спору та характеру спірних правовідносин, колегія суддів доходить висновку про те, що дана справа підвідомча судам адміністративної юрисдикції, а тому повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

Такого висновку колегія суддів дійшла також із урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 05 червня 2019 року у справі №686/23445/17 (провадження №14-162цс19).

Пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України, судове рішення суду першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 377 ЦПК України визначено, що порушення правил юрисдикції загальних судів є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції загальних судів, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

Закриття провадження в даній цивільній справі не перешкоджає позивачу звернутись до суду за захистом прав, які він вважає порушеними, у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», у разі закриття провадження в справі з наведеної вище підстави, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила.

Враховуючи наведену вище норму Закону та відсутність клопотання апелянта про повернення судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, правових підстав вирішувати питання судових витрат даною ухвалою в апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 255 ч.1 п.1, 367, 374 ч.1 п.4, 377 ч.ч.1, 2, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 грудня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Дрогобицький відділ обслуговування громадян (сервісний центр), про відшкодування шкоди, завданої законом, який визнаний неконституційним, - закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 серпня 2019 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.