КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа №361/7446/17

провадження №22-ц/824/14653/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Стрижеуса А.М., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1

на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2019 року у складі судді Василишина В.О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів фінансових послуг шляхом спонукання до внесення змін до правочину, також про зобов`язання провести перерахунок сплачених платежів,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про захист прав споживача фінансових послуг шляхом спонукання внесення змін до договору та проведення перерахунку.

В обґрунтування вимог зазначала, що 06 жовтня 2008 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», був укладений кредитний договір №012-2008-2853, за умовами якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_1 на споживчі потреби кредит у розмірі 167 690 швейцарських франків, строком погашення по 01 квітня 2038 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,45% річних.

Стверджувала, що між нею та відповідачем були укладені додаткові угоди без номеру до кредитного договору від 21 квітня 2009 року, 15 квітня 2010 року, 28 квітня 2010 року, 15 жовтня 2011 року та 18 квітня 2013 року, якими змінювався розмір процентної ставки за користування кредитом. Станом на дату подання позову кредитний договір діяв у редакції від 18 квітня 2013 року.

Зазначала, що 06 жовтня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №012-2008-2853 між нею та ВАТ «Універсал Банк» був укладений договір іпотеки квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 (від 06 жовтня 2008 року), ОСОБА_3 (від 06 жовтня 2008 року) та ОСОБА_4 (від 18 квітня 2013 року) були укладені договори поруки в забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Звертала увагу на те, що за умовами кредитного договору валютою кредиту є швейцарські франки, проте, позивачем були отримані кредитні кошти через касу банку у гривні у сумі 760 777,20 грн з поточного рахунку № НОМЕР_1 , що, на думку позивача, є нічим іншим, як маніпулюванням з іноземною валютою шляхом проведення бухгалтерських проводок.

Унаслідок вищевказаного, уважала умови кредитного договору від 06 жовтня 2008 року щодо ануїтетної схеми погашення кредиту несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін, порушуючи принцип добросовісності, оскільки, розмір абсолютного здорожчання кредиту при ануїтетній схемі погашення на 51,48% вищий, ніж при класичній схемі.

Вказувала про те, що отримані кредитні кошти були використані для здійснення розрахунку за договором купівлі-продажу квартири від 06 жовтня 2008 року, яка була передана відповідачу згідно договору іпотеки від 06 жовтня 2008 року.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки уважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тій обставині, що зобов`язання за умовами спірного кредитного договору виражене у швейцарських франках, а не у грошовій одиниці України, що є порушенням вимог статті 524 ЦК України.

Вказує, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у виписці по рахунку № НОМЕР_2 курс продажу швейцарських франків на міжбанківському валютному ринку України зазначений 5,23 грн, таким чином сума коштів у гривні від продажу швейцарських франків повинна становити 877 018,70 грн, проте, позивачем були отримані кошти у сумі 760 777,20 грн, що підтверджується заявою на видачу готівки №012В07 від 06 жовтня 2008 року. Еквівалент у швейцарських франках становить 145 464, 09 ш.ф., що на 22 225, 91 ш.ф. менше, аніж зазначено в п.1 оспорюваного кредитного договору.

Зазначає, що відповідно до листа Національного банку України від 31 жовтня 2014 року №19-008/63486 інформація щодо продажу безготівкового швейцарського франка банками України на міжбанківському валютному ринку України за 06 жовтня 2008 рік відсутня, а отже жодних операцій із швейцарським франком відповідачем не проводилось.

Також стверджує, що швейцарські франки у сумі, зазначеній у кредитному договорі, були відсутні на рахунках у банку, з огляду на що відповідач не мав можливості належним чином виконати своє зобов`язання, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями по рахунку № НОМЕР_3 в гривні за 06 жовтня 2008 року, по рахунку № НОМЕР_3 у швейцарських франках за 06 жовтня 2008 року, по рахунку № НОМЕР_4 за 06 жовтня 2008 року та по рахунку № НОМЕР_5 за 06 жовтня 2008 року.

Вказує, що суд першої інстанції, мотивуючи доведеність факту отримання позивачем кредитних коштів у швейцарських франках посилається на меморіальний ордер №0122900CHF003665/51827 від 06 жовтня 2008 року, який, на думку позивача, є неналежним та недопустимим доказом у даній справі, оскільки не містить посаду, прізвище особи, відповідальної за проведення операції та відтиск штампу банку.

Звертає увагу на те, що станом на дату укладення договору від 06 жовтня 2008 року відповідач мав право здійснювати операції з валютними цінностями в межах додатку до дозволу №92-1 від 07 грудня 2007 року, яким операції торгівлі іноземною валютою на валютному рину України не передбачені.

Стверджує, що умовами кредитного договору не передбачена можливість отримання кредиту в іншій валюті, ніж у швейцарських франках, шляхом проведення конвертації, а отже зміна обставин договору відбулася поза межами волевиявлення сторін.

Наголошує, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору відповідачем не була надана повна та достовірна інформація щодо схем погашення заборгованості, а також їх переваг та недоліків.

Зазначає, що ануїтетна схема погашення кредиту є умисною, направленою на встановлення найбільш вигідною для банку, з точки зору отримання прибутку, умовою, яка, водночас, є несправедливою по відношенню до позивача, оскільки сума абсолютного здорожчання кредиту при ануїтетній схемі становить 463 697,78 швейцарських франків, що на 157 495,84 швейцарських франків більше аніж могло би бути при класичній схемі погашення кредиту, сума за якою становила би 306 201,94 швейцарських франка.

Відповідач не скористався своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду не направив.

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечувала та просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що істотних обставин в контексті вимог статті 652 ЦК України, які в своїй сукупності є підставою для внесення змін до договору, в ході судового розгляду справи по суті встановлено не було. Щодо застосування строку позовної давності суд першої інстанції дійшов висновку, що з огляду на необґрунтованість даного позову, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 06 жовтня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Універсал Банк», і позивачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір за №012-2008-2853 (на придбання майна), за умовами якого банк надає позичальникові кредит у розмірі 167 690 швейцарський франків, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 12,45 % річних. Строк кредитування за цим договором становить до 01 квітня 2038 року. Цільове призначення кредиту - придбання майна, а саме, трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

З метою забезпечення виконання боргових зобов`язань за вказаним вище кредитним договором між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк» укладено договір іпотеки (нерухомого майна - квартири), що посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Самко Н.Т., зареєстрований в реєстрі за №5720.

За умовами вказаного договору позивач передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 97,1 кв.м, житловою площею 55,6 кв.м, що належить останній на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу цієї квартири від 06 жовтня 2008 року, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 3172625.

Забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за договором щодо погашення кредиту, сплати процентів, комісій та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій є також порука фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (пункт 3.2 Кредитного договору від 06 жовтня 2008 року).

18 квітня 2013 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду б/н до кредитного договору № 012-2008-2853 від 06 жовтня 2008 року.

Згідно з пунктом 1.1 кредитного договору кредитор надав позичальнику грошові кошти у розмірі 167 690 швейцарських франків, тобто валютою кредиту сторонами договору визначено швейцарські франки.

Положенням про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10 серпня 2005 року № 281 (далі Положення), торгівлю іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку України, на міжнародному валютному ринку дозволяється здійснювати виключно Національному банку та суб`єктам ринку (або з такими суб`єктами). Суб`єкти ринку мають право здійснювати купівлю, продаж іноземної валюти виключно на міжбанківському валютному ринку України (пункти 5,6 Положення).

Пунктами 15, 16 Положення передбачено, що суб`єкти ринку мають право здійснювати операції з обміну іноземної валюти, у тому числі без наявності зобов`язань в іноземній валюті, що придбавається в результаті такого обміну, за дорученням і за кошти клієнтів-резидентів, які є суб`єктами господарювання, на підставі договору банківського рахунку, який передбачає надання клієнту комісійних послуг.

Суб`єкти ринку мають право здійснювати операції з обміну іноземної валюти за дорученням і за кошти представництв нерезидентів на підставі договору банківського рахунку, який передбачає надання клієнту комісійних послуг, з метою здійснення операцій, передбачених пунктами 2 та 3 глави 2 розділу II цього Положення.

Суб`єкти ринку зобов`язані здійснювати продаж іноземної валюти, що належить клієнту, за його дорученням, крім тих надходжень в іноземній валюті на користь клієнта, що згідно з нормативно-правовими актами Національного банку підлягають продажу в повній сумі протягом строку, установленого в пункті 13 розділу III цього Положення.

Таким чином, операції на міжбанківському валютному ринку України можуть здійснюватися шляхом продажу уповноваженим банком іншому суб`єкту ринку або НБУ, а також між уповноваженим суб`єктом і його клієнтом у межах власної відкритої валютної пропозиції, які не проводяться через НБУ, оскільки не потребують торгівлі між суб`єктами ринку.

Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних банківських ліцензій Національного банку України.

З матеріалів справи убачається, що 07 грудня 2007 року Національним банком України ВАТ «Універсал Банк» видано банківську ліцензію, зареєстровану Національним банком України 20 січня 1994 за №226 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк» видано дозвіл на здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно із додатком до цього дозволу. Згідно із додатком до дозволу № 92-1 від 07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк» мало право на операції з валютними цінностями.

Відповідно до пункту 2.3 кредитного договору видача кредиту за договором проводиться на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 .

Згідно із випискою по особовому рахунку № НОМЕР_2 06 жовтня 2008 року ОСОБА_1 з рахунку № НОМЕР_6 , що належав ПАТ «Універсал Банк», зараховано грошові кошти 167 690 швейцарських франків, призначенням вказаних коштів зазначено продаж на МВРУ (міжбанківському валютному ринку України) згідно із заявою від 06 жовтня 2008 року по курсу 5,2300.

Відповідно до меморіального ордеру № 0122900CHF003665/51827 від 06 жовтня 2008 року, що є розрахунковим документом для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та нормативно-правових актів Національного банку України на рахунок ОСОБА_1 зараховано кошти у розмірі 167 690 швейцарських франків (756), що в еквіваленті становило 721 628 грн. 93 коп. (980).

06 жовтня 2008 року ОСОБА_1 оформила заяву на продаж іноземної валюти у розмірі - 167 690 швейцарських франків.

Із заяви про видачу готівки від 06 жовтня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі - 760 777 грн. 20 коп., що останньою під час розгляду справи не заперечувалось.

За положеннями статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини третьої статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частинами першою, третьою та четвертою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (стаття 638 ЦК України).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

За змістом статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Пунктом 15 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2015 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що при вирішенні спорів щодо розірвання (зміну) кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу, чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання (зміну) договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Отже, для розірвання (зміни) договору у разі істотної зміни обставин необхідно наявність всіх перелічених умов одночасно.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Таким чином, для визначення умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно трьох таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, умови договору завдають істотної шкоди споживачеві.

Згідно із пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.5 зазначених Правил банки зобов`язані розробити форму (бюлетень, довідка, повідомлення, тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту перед укладенням кредитного договору.

Зі змісту кредитного договору вбачається, що він містить наступні істотні умови: мету надання кредиту; форми його забезпечення; розмір процентів за користування кредитом; суму кредиту, строк, на який надається кредит; детальний розпис загальної вартості платежів за договором, що включає в себе суми платежів із повернення кредиту, процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, включаючи кількість платежів, їх частоту і обсяги та розрахунок сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки; можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Пунктом 2.4 кредитного договору передбачено, що погашення основної суми кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати позичальником щомісячних платежів, який складається з частини погашення основної суми кредиту та процентів за попередній платіжний період (один місяць). Під терміном «щомісячний платіж» сторони розуміють платіж, який складається із частини погашення основної суми кредиту та процентів нарахованих за користування кредитом за попередній платіжний період. Під терміном «платіжний період» сторони розуміють період, що дорівнює одному календарному місяцю: з дати, в яку повинен бути сплачений попередній щомісячний платіж до дати, встановленої у Графіку погашення, для сплати наступного місячного платежу. Перший платіжний період відраховується з дня видачі кредиту по день, що передує даті здійснення першого щомісячного платежу згідно із Графіком погашення. Позичальник зобов`язується щомісячно в дату погашення щомісячних платежів здійснювати погашення щомісячних платежів, шляхом зарахування до такої дати (включно) відповідної суми коштів на поточний рахунок, відкритий згідно із пунктом 2.1.3 даного договору. Позичальник доручає кредитору самостійно направляти кошти на погашення заборгованості позичальника у порядку та черговості, визначених пунктом 2.8 цього договору та іншим умовам цього договору. При цьому під терміном «дата погашення щомісячних платежів» сторони розуміють останній робочий день, що передує «01» числу кожного місяця. Під терміном «дата прострочення сплати суми основного боргу» сторони розуміють перший календарний день, що слідує за вищевказаною датою погашення щомісячного платежу.

У п. 9.5 оспорюваного кредитного договору зазначено, що позичальник, уклавши цей договір, підтверджує, що розуміє наслідки настання валютних ризиків за кредитом в іноземній валюті, та їй повідомлена інформація щодо методики визначення курсів і комісій, пов`язаних з конвертацією валюти; до укладення цього договору Позичальник у письмовій формі ознайомлена Банком з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а саме: з умовами кредитування, зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може бути одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний; форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями Позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування; орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів, тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту, тощо.

В укладеному між сторонами у письмовій формі кредитному договорі № 012-2008-2853 від 06 жовтня 2008 року, який складається з кредитного договору, графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, тарифів банку, чітко визначені всі умови кредитування та сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов кредитного договору, зокрема, суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, сплати усіх платежів за кредитним договором, умов повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядку їх сплати, реальної процентної ставки, абсолютного подорожчання кредиту, порядку зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання чи неналежне виконання умов договору, умов забезпечення кредиту.

При цьому, банк надав ОСОБА_1 документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту.

Підпис позичальника у цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання нею свого примірнику даного договору та ознайомлення в письмовій формі з інформацією про умови кредитування: сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої є необхідним при укладенні кредитного договору.

Вказане підтверджується підписами позивача у кредитному договорі та договорі іпотеки. Такі підписи містяться на кожній сторінці договору та у всіх Додатках до договору. Належність підписів позичальником не заперечувалась.

Вищенаведене свідчить про те, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому, позивач ОСОБА_1 , заповнюючи 11 вересня 2008 року анкету-заяву на отримання нею іпотечного кредиту та ознайомившись з його умовами, перевагами і недоліками, мала реальну можливість відмовитися від його укладення, проте, на момент його підписання додаткових вимог щодо умов спірного договору не заявляла, у подальшому впродовж тривалого часу погашала заборгованість за кредитним договором, що свідчить про свідоме визнання позивачем умов оспорюваного нею договору.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 у 2016 році зверталась до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки, скасування заборони відчуження нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину.

Зі змісту позовної заяви убачається, що кредитний договір, який ОСОБА_1 просила визнати недійсним, є тим кредитним договором №012-2008-2853 від 06 жовтня 2008 року, який є предметом спору у даній справі.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Таки чином, виходячи з викладених вище обставин, колегія уважає, що суд першої інстанції, установивши, що ОСОБА_1 , укладаючи кредитний договір №012-2008-2853 від 06 жовтня 2008 року, ознайомилась з його істотними умовами та погодилась з ними, що підтверджується її особистим підписом, при цьому мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, за власною заявою про отримання грошових коштів від 06 жовтня 2008 року отримала кредитні кошти у гривні, а отже її волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі останньої, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність істотних обставин у розумінні вимог статті 652 ЦК України, які б у своїй сукупності могли стати підставою для внесення змін до укладеного кредитного договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушено, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенція (пункту 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно із роз`ясненнями, що викладені в абзаці 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування строку позовної давності з огляду на необґрунтованість позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені судом першої інстанції та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права скаржником не надано.

При вирішенні даної справи місцевим судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо

до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 листопада 2019 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді А.М. Стрижеус

Л.Д. Махлай