КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9748/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Немировської О.В.

суддів Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк», Національного банку України, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи на ліквідацію Акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про примусове виконання зобовязання за договором строкового депозитного вкладу та стягнення суми депозиту,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного м. Києва від 24 квітня 2019 року,

встановив:

у червні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив суд зобовязати відповідачів виконати зобовязання за договором банківського вкладу, укладеного між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» 05 вересня 2013 року, шляхом повернення суми вкладу в розмірі 896 831 грн. 99 коп., а також стягнути на його користь солідарно з відповідачів збитки 3% річних в розмірі 33 317 грн. 92 коп. та інфляційні втрати в розмірі 439 544 грн. 47 коп.

Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 24 квітня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4, представника НБУ Гуріної Є.П. та представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Цуканової С.Г., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає не задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 05 вересня 2013 року між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено договір банківського строкового вкладу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав банку на депозит грошові кошти в розмірі 92 600 дол. США строком до 07 березня 2014 року, який у свою чергу зобовязався сплатити відсотки за користування ними в розмірі 7,5% річних. Вказував, що після закінчення строку дії договору банк суму вкладу разом з нарахованими відсотками йому не повернув, посилаючись на те, що банк віднесено до категорії неплатоспроможних. Зазначав, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб йому було виплачено лише 200 000 грн. гарантованої виплати, у звязку з чим просив суд зобовязати ПАТ «Брокбізнесбанк» та НБ України, який, на його думку, також відповідальний за віднесення банку до категорії неплатоспроможних, виплатити йому залишок депозиту а також стягнути на його користь збитки.

Рішенням Дніпровського районного м. Києва від 24 квітня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що задоволення вимог кредиторів неплатоспроможного банку здійснюється у порядку, строки та черговості, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 1058, 1060, 1061 ЦК України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції помилково було ухвалено оскаржуване рішення на підставі норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки позовні вимоги предявлено до ПАТ «Брокбізнесбанк» та НБУ, а не до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, діяльність якого регламентується положеннями вказаного Закону. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 05 вересня 2013 року між позивачем та ПАТ «Брокбізнесбанк» було укладено договір банківського строкового вкладу, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу для зберігання грошові в розмірі 92 600, 00 доларів США на строк 183 днів з 05 вересня 2013 року по 07 березня 2014 року зі сплатою 7,5% річних на суму вкладу.

Постановою Правління Національного банку України від 28 лютого 2014 року № 107 було прийнято рішення «Про віднесення АТ «Брокбізнесбанк» до категорії неплатоспроможних» та запроваджено тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України № 339 від 10 червня 2014 року «Про відкликання ліцензії та ліквідацію АТ «Брокбізнесбанк» відкликано банківську ліцензію та розпочато його ліквідацію.

Листом від 23 квітня 2014 року позивача було повідомлено про те, що виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджено реєстр акцептованих вимог кредиторів АТ «Брокбізнесбанк», згідно з яким грошові вимоги до банку акцептовані у розмірі 896 831 грн 99 коп. та будуть задоволені у четверту чергу, відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Частиною 2 ст. 46 вказаного Закону передбачено, що з дня початку процедури ліквідації банку припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю, які згідно з ч. 1 ст. 48 цього Закону здійснюються безпосередньо Фондом або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі покриття витрат Фонду, передбачених пунктом 7 частини другої статті 20 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб (у тому числі фізичних осіб - підприємців), які не є пов`язаними особами банку, платежі яких або платежі на ім`я яких заблоковано; 7) вимоги інших вкладників, які не є пов`язаними особами банку, юридичних осіб - клієнтів банку, які не є пов`язаними особами банку; 8) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 9) вимоги кредиторів банку (фізичних осіб, у тому числі фізичних осіб - підприємців, а також юридичних осіб), які є пов`язаними особами банку; 10) вимоги за субординованим боргом.

Задоволення вимог позивача щодо зобовязання відповідачів повернути йому суму вкладу, яка залишилась після виплати гарантованого відшкодування в розмірі 200 000 грн., призведе до порушення черговості, визначеної вказаною нормою статті Закону, який є спеціальним в даних правовідносинах, а також прав інших кредиторів банку.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач є вкладником банку, а не його кредитором, у звязку з чим підлягають застосуванню норми Закону України «Про захист прав споживачів», а не Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», також не заслуговують на увагу, оскільки положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що вкладником є фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Поряд з цим, положеннями даного Закону визначено, що кредитор це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку щодо його майнових зобовязань.

В даному випадку позивач ОСОБА_3 є кредитором неплатоспроможного банку, внесений до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Брокбізнесбанк», а тому задоволення його вимог до банку мають відбуватись відповідно до порядку, визначеного Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що задоволення вимог про зобовязання відповідачів повернути йому суму вкладу, яка перевищує сплачені позивачу 200 000 грн. гарантованого відшкодування, поза межами здійснення процедури ліквідації банку суперечитиме нормам чинного законодавства.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду і доводи позивача про те, що судом не розглянуті вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, оскільки в оскаржуваному судом першої інстанції рішенні було зроблено висновок про відсутність підстав для стягнення відповідних сум.

Так, відповідно до частини 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку, а ч. 32 ст. 46 вказаного закону встановлено, що під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат, безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Посилання апелянта на те, що вказані суми є збитками, завданими йому відповідачами, а тому підлягають стягненню на його користь в період здійснення процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, також є необґрунтованими, оскільки згідно з положеннями ст. 625 ЦК України сплата інфляційних втрат та 3% річних є особливим видом відповідальності, встановленим для боржника, який прострочив виконання зобовязання, тоді як збитками в розумінні ст. 22 ЦК України є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), або доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Положеннями ст. 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, однак його слід змінити в частині визначення періоду для здійснення перерахунку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного м. Києва від 24 квітня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 20 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді