Справа № 128/2633/18
Провадження № 22-ц/801/101/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2019 рокуСправа № 128/2633/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді - Зайцева А.Ю. (суддя-доповідач),

суддів Панасюка О.С., Ковальчука О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 02 жовтня 2018 року, постановлену у складі судді Саєнко О.Б., дата складання повного тексту ухвали 05 жовтня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, звернулася у суд з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Одночасно з позовом ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, подано заяву про забезпечення позову.

Заява обґрунтована тим, що 17 лютого 2015 при виконанні обов'язку військової служби у с. Каменка Дебальцевського району Донецької області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України загинув чоловік ОСОБА_3 та батько малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Донецької області було порушено невід'ємне право на життя ОСОБА_6. Внаслідок втрати чоловіка та батька малолітніх дітей, а також, враховуючи особливий цинізм, з яким Російською Федерацією порушуються основоположні права й свободи людини в Україні, вона відчуває безперервні, невгамовні душевні біль та страждання, вона втратила душевний спокій, постійно відчуває незахищеність та розчарування, її діти стали напруженими та замкнутими, дуже важко переживають втрату батька, сильно сумують за ним.

Вказує, що загальновідомим є той факт, що 23 грудня 2013 року Україна, представлена Міністром фінансів України, який діяв у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, уклала трастовий договір з компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.», що в свою чергу, є довірчим власником перед держателем зобов'язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації. За цим договором Україна отримала 3 000 000 000 доларів США (три мільярда доларів США) з 5-відсотковим зобов'язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов'язання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20 грудня 2015 року.

Зазначає, 16 грудня 2015 року Міжнародний валютний фонд (МБФ) розповсюдив офіційний прес-реліз, відповідно до якого виконавча рада МВФ ухвалила рішення стосовно статусу єврооблігацій України, держателем яких є Російська Федерація.

Згідно офіційного прес-релізу МВФ, держателем вимоги, пов'язаної із єврооблігаціями на суму в 3 000 000 000 доларів США є Фонд національного добробуту Російської Федерації (ФНБ РФ). Згідно згаданого прес-релізу, облігація на суму в 3 000 000 000 доларів США була придбана ФНБ РФ на підставі рішення Уряду Російської Федерації з метою надання допомоги Україні. Держателем єврооблігацій є не компанія «The Law Debenture Corporation p.l.c.», а саме Фонд національного добробуту Російської Федерації.

Державою Україною станом на 20 грудня 2015 року не погашено основну суму та належні відсотки по відношенню до вищезазначеного зобов'язання 16.02.2016 Міністерство фінансів Російської Федерації, як держатель зобов'язання, через довірчого власника звернулося до Високого Суду Правосуддя Відділення ОСОБА_7, м. Лондон, з позовом про повернення основної його суми та нарахованих відсотків. Внаслідок вказаного державного запозичення Російська Федерація вимагає від України повернення боргу в розмірі 3 000 000 000 доларів США та нарахованих відсотків.

Права вимоги за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» є майном, на яке можна звернути стягнення.

Зазначає, що Законом України «Про особливості здійснення правочинів з державним, гарантованим державою боргом та місцевим боргом» від 19 травня 2015 року № 436-VIII визначено, що Україною обраний спосіб забезпечення економічної безпеки держави та захисту суспільних інтересів та інтересів держави у зв'язку з погашенням та обслуговуванням державного, гарантованого державою боргу та місцевого боргу, у виді тимчасового зупинення здійснення платежів за державними зовнішніми запозиченнями. Цим законом, як і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2015 року № 1312-р, охоплюється також і борг держави Україна перед державою Російська Федерація, який виник на підставі вищезгаданого трастового договору від 24 грудня 2013 року.

Вважає, що на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 5 956 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 180 000, 00 Євро необхідно накласти арешт, оскільки за рахунок цього майна відповідача може бути виконане рішення за її позовом у разі його задоволення.

Вказує, що у Високому Суді Відділення ОСОБА_7, м. Лондон розглядається питання про повернення державою Україною державі Російській Федерації коштів, а тому, крім вказаного арешту, необхідно також додатково забезпечити цей позов іншим видом забезпечення, оскільки рішення Високого суду про таке повернення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення у разі задоволення даного позову. Тому необхідно також зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 5 956 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 180 000, 00 Євро із встановленням відповідної заборони компетентним органам публічної влади та їх посадовим і службовим особам.

Фактом, що свідчить про можливе утруднення або неможливості виконання рішення по справі може слугувати внесення 04 грудня 2015 року поправок Державною Думою Російської Федерації до Федерального конституційного закону «Про Конституційний суд Російської Федерації» від 21 липня 1994 року № 1-ФКЗ, відповідно до яких Конституційному суду Російської Федерації надано право визначати, виконувати чинні вердикти міждержавних органів щодо захисту прав і свобод людини, і насамперед ЄСПЛ, винесених за скаргою проти Російської Федерації, що додатково свідчить про необхідність застосування заходів забезпечення позову.

Зупинення здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 5 956 200, 00 гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 180 000, 00 Євро, є тим видом забезпечення позову, який може бути застосований судом як додатковий найефективніший вид забезпечення позову. Крім цього, такий вид забезпечення позову буде тотожним з раніше визначеним законодавцем видом обслуговування гарантованого державного боргу України.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13 листопада 2017 року по справі № 128/2443/17 встановлено факт загибелі ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, як пов'язаний з виконанням обов'язків військової служби 17 лютого 2015 року в с. Каменка Дебальцевського району Донецької області, Україна, наслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Через смерть її чоловіка та батька її малолітніх дітей вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, вона постійно страждає від втрати рідної людини, що не дає їй можливості нормально спілкуватись з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки, вона постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями, її діти стали напруженими та замкнутими, дуже важко переживають втрату батька.

Виходячи з наведеного, положень статей 150-154 ЦПК України, ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, просила :

1) накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 5 956 200, 00 (п'ять мільйонів дев'ятсот п'ятдесят шість тисяч двісті) гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 180 000, 00 (сто вісімдесят тисяч) Євро та заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичними особам);

2) зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Corporation p.l.c.» у розмірі 5 956 200,00 (п'ять мільйонів дев'ятсот п'ятдесят шість тисяч двісті) гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 180 000, 00 (сто вісімдесят тисяч) Євро;

3) заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим особам здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів в межах державного зовнішнього запозичення України перед Російською Федерацією у розмірі 5 956 200, 00 (п'ять мільйонів дев'ятсот п'ятдесят шість тисяч двісті) гривень, що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 180 000, 00 (сто вісімдесят тисяч) Євро.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02 жовтня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені види забезпечення позову є такими, що виходять за межи позовних вимог та не стосуються предмету позову, зачіпають договірні правовідносини двох держав, як сторін в особі їх органів державної влади і місцевого самоврядування з фінансових питань, які виникли у звязку з зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року, при цьому вказані договірні правовідносини держав не мають жодного правовідношення до заявлених позовних вимог позивачем, крім цього, позивачем не надано доказу на те, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову по даній справі.

Також суд зазначив, що заявлені види забезпечення позову за своєю суттю є очевидним втручанням в дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національного банку України, Державного казначейства України.

Не погоджуючись із ухвалою суду, ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким частково задовольнити заяву про забезпечення позову.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову відповідає змісту позовних вимог, оскільки у випадку їх задоволення кошти стягуватимуться із федерального бюджету Російської Федерації, складовою частиною якого є кошти, що підлягають поверненню Україною за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року.

Зазначає, що на даний час існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки керівництво Російської Федерації заперечує факт агресії проти України.

Посилається на те, що її право на судовий захист, передбачене статтею 55 Конституції України, як і коло правовідносин, на які поширюється юрисдикція судів відповідно до статті 124 Конституції України, не можуть бути обмежені у звязку з наявністю договірних відносин між двома субєктами публічного права або поставлені в залежність від реалізації Кабінетом Міністрів України, Міністерством фінансів України, Національним банком України, Державним казначейством України своїх дискреційних повноважень.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд прийшов до наступних висновків.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з частиною першою, другою статті 150 ЦПК України, передбачено, що позов може забезпечуватися:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії;

3) встановленням обовязку вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту;

6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів;

9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги;

10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

У відповідності до частини сьомої статті 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обовязку вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України у розясненнях, викладених у пункті 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» звертає увагу судів на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що заявлені види забезпечення позову є такими, що виходять за межи позовних вимог та не стосуються предмету позову, зачіпають договірні правовідносини двох держав, які виникли у звязку з зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній справі не є право вимоги чи правовідносини між Україною та Російською Федерацією, а завдання моральної та майнової шкоди позивачу однією із сторін міждержавних правовідносин.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вжиття заходів забезпечення позову це право суду, передбачене частиною першою статті 149 ЦПК України, при цьому саме на особу, яка подала заяву про забезпечення позову покладено обовязок довести, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом з тим, заявником не надано доказів того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Не надано заявником доказів, що у відповідача відсутнє будь-які інше майно або грошові кошти, на яке можна звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції вважає правомірним також висновок суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем види забезпечення позову за своєю суттю є втручанням у дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, Міністерства фінансів України, Національного банку України, Державного казначейства України, які не залучені до участі у справі.

Заходи забезпечення позову не повинні порушувати принцип змагальності сторін та правової визначеності.

Відповідно до частини першої статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», пред'явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Таким чином, Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави та накладення арешту на майно, що належить іноземній державі.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Проте, Посольством Російської Федерації такої згоди не надано.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи зазначене, апеляційний суд вважає, що наведені в апеляційні скарзі доводи суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення заяви.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції. -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 02 жовтня 2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Підпис А.Ю. Зайцев

Судді: Підпис О.С. Панасюк

ОСОБА_8 Ковальчук

Згідно з оригіналом

Головуючий А.Ю. Зайцев

Повний текст постанови складено 03 січня 2019 року.