ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/7978/19Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М.
Провадження № 22-ц/817/759/19 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 310070000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та сторін: позивача ОСОБА_1 , її представника - адвоката Вароди П.Б., відповідача ОСОБА_2 , його представника - адвоката Моленя Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/7978/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди Павла Борисовича на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2019 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат Варода Павло Борисович звернувся в суд із позовом до ОСОБА_3 в якому просив, позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_3 про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини за кордон - задовольнити; надати дозвіл на відкриття візи та тимчасовий дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України, в супроводі її матері ОСОБА_1 , до Японії з метою відпочинку, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 , в період з 01 червня 2019 року по 31 серпня 2019 року, а також стягнути з відповідача в користь позивача понесені нею судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. зазначив, що позивач уклала із відповідачем шлюб 14 жовтня 2005 року, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2012 року у справі №1915/4414/2012, між ними існує спір щодо виїзду спільної дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон, на її прохання в лютому 2019 року надати згоду на виїзд дитини за кордон в Японію на літній відпочинок, засвідчену в нотаріальному порядку відмовляється, чим вчиняє дії спрямовані на зловживання батьківськими правами всупереч інтересів дитини, тому, просить суд позовні вимоги задовольнити. Зауважує, що тимчасовий виїзд за кордон доньки відповідатиме найкращим інтересам дитини, розширить її кругозір, сприятиме усесторонньому розвитку, реалізації права на повноцінний відпочинок, що аж ніяк не порушує права батька на спілкування з дитиною та не позбавляє його права брати участь у вихованні дитини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Японії з метою відпочинку в період з 01 червня 2019 року до 31 серпня 2019 року, без згоди батька, в супроводі матері ОСОБА_1 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Варода Павло Борисович просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2019 року і ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права та грубим порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П.Б. зазначив, що висновки суду першої інстанції є очевидно помилкові, так як вони абсолютно не відповідають обставинам справи, що підтвердженні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Позивач ОСОБА_1 постійно піклується про здоров`я, матеріальний та духовний стан своєї малолітньої доньки, місце проживання якої визначено разом з матір`ю. Вона має дійсну до 28 вересня 2019 року візу країни Японії, яка надає їй право законно перебувати на території даної країни, й запланувала туристичну поїздку у вказану країну разом із своєю дитиною з ціллю її духовного та морального збагачення, розширення її світогляду, пізнання нею нової іноземної культури. Позивач, як матір дитини, здатна забезпечити дочці належні умови перебування під час відпочинку за межами України, як вона це робила самостійно раніше при поїздках за кордон в Єгипет та Туреччину. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Від представника ОСОБА_3 - адвоката Моленя Ростислава Богдановича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 209 року у справі №607/7978/19 - залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що в апеляційній скарзі фактично продубльований зміст позовної заяви, немає зазначення в чому ж полягає неправильність застосування норм матеріального права та грубе порушення норм процесуального права, а тому підстав скасування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2019 року у справі №607/7978/19 немає. Вказує, що літній відпочинок дитини в Японії протягом трьох місяців не обґрунтований жодним чином, а лише констатується. Водночас, відповідачу відомо, що протягом останніх 10 років позивачка неодноразово перебувала у Японії з метою заробітку, а тому, обрання нею саме цієї країни для відпочинку вочевидь зумовлено не наміром забезпечити інтереси дитини у відпочинку, а бажанням позивачки перш за все самій здійснювати там певну діяльність з метою заробітку. Відповідач категорично заперечує проти виїзду його дочки за межі України до Японії на три місяці, оскільки така поїздка не відповідає інтересам дитини, так як це призведе до зміни звичного середовища дитини та позбавляє його можливості спілкуватись із дочкою та брати участь у вихованні дитини. Для дитини перебування в іншій країні буде великим стресом, адже ОСОБА_5 не володіє мовою країни прямування. Позивачкою не наведено доказів, що перебування дитини в Японії сприятиме забезпеченню її інтересів, створенню належних умов для відпочинку та оздоровлення. У відповідача є не безпідставні побоювання того, що позивачка хоче вивести за кордон їх дочку для постійного місця проживання, оскільки ОСОБА_1 є дружиною громадянина Японії. В даній ситуації позивачка хоче поїхати із дочкою на три місяці на час літніх канікул. Цей строк є надто тривалим для перебування малолітньої особи в інших кліматичних умовах, часовому поясі, що може негативно вплинути на здоров`я дитини, відсутність безпосереднього спілкування з батьком та друзями - на духовний розвиток. Мета поїздки до Японії чітко не визначена, і немає доказів дійсності намірів такої поїздки.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник- адвокат Варода П.Б. апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Молень Р.Б. апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін та їх адвокатів, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивач має лише термін до вересня 2019 року зі статусом "дитина японської національності" (що суд ставить під обґрунтований сумнів з огляду на вік позивача та дані її паспорта громадянина України), не надано жодного належного та допустимого доказу, що підтверджував би мету поїздки до визначеної країни, а саме відпочинок та оздоровлення дитини, не надано будь-яких документів, що підтверджують бронювання місць у готелі чи наявності іншого місця проживання у конкретно визначеній місцевості зазначеної країни, не надано підтвердження забезпечення дитини проїзними квитками для повернення в Україну, відсутні і докази фінансової спроможності позивача такого тривалого перебування у вказаній країні та програми відпочинку дитини, що свідчить виключно про те, виїзд дитини за кордон здійснюватиметься всупереч інтересам дитини.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2005 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2012 року (а.с. 9).

Під час даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження, Серія НОМЕР_1 , актовий запис №69 (а.с. 13).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третьої особи Служби у справах дітей Теребовлянської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 - відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_2 (а.с. 10-12).

Згідно Довідки ОСББ "Явір-1" №28 від 22 березня 2019 року в якій вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 і разом з нею зареєстрована дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 19).

Сторони підтвердили в судовому засіданні, що донька ОСОБА_5 постійно проживає разом з матір`ю. Відповідач створив іншу сім`ю, проживає окремо і фактично не зустрічається з донькою, лише раз в рік, у день її народження. Мати дитини піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, забезпечує дитину усім необхідним. Зі свого боку дитина бажає розвиватися, навчається в школі з поглибленим вивченням іноземних мов, хоче подорожувати і поїхати на літніх канікулах в Японію, де мати періодично працює за трудовим контрактом.

Позивач ОСОБА_9 має дозвіл на проживання по АДРЕСА_3 , Японія (а.с.21).

Відповідач не заперечує проти проживання дочки з матір`ю, однак згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України не надав, указуючи при цьому, що поїздка не відповідає інтересам дитини, так як це призведе до зміни звичного середовища дитини та позбавляє його можливості спілкуватись із дочкою та брати участь у вихованні дитини.

Неповнолітня ОСОБА_5 разом з матір`ю з`явилася в судове засідання першої інстанції з метою висловлення своєї думки щодо даної поїздки, оскільки вона досягла такого віку, що здатна сформулювати власні погляди, проте суд видалив її з залу судового засідання, відмовивши у цьому.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; мати має роботу за контрактом, житло і здатна забезпечити дитину усім необхідним, колегія суддів вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Японії із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди Павла Борисовича слід задовольнити частково, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл на відкриття візи та тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , за межі України, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на період з 08 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року, до Японії з метою відпочинку, у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вароди Павла Борисовича - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл на відкриття візи та тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , за межі України, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на період з 08 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року, до Японії з метою відпочинку, у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах них понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 09 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді