Постанова

Іменем України

13 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 667/11358/13-ц

провадження № 61-17166св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Борка А. Л., Бездрабка О. І., Приходько Л. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 липня 2013 року у кримінальній справі за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_1 провадження відносно ОСОБА_2 , у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 Кримінального кодексу України (далі - КК України), було закрито зі звільненням останньої від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням, із затвердженням мирової угоди, згідно з якою на відшкодування заявлених ОСОБА_1 позовних вимог ОСОБА_2 повинна сплатити 7 000 грн: до 12 серпня 2013 року - 2 300 грн, до 12 вересня 2013 року - 2 300 грн, до 12 жовтня 2013 року - 2 400 грн.

Зазначила, що ОСОБА_2 домовленостей та постанови суду не виконала, сплатила лише 2 300 грн, отже прострочила виконання грошового зобов`язання.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь 4 700 грн, 3 261,80 грн - інфляційні втрати та 295,12 грн - 3% річних.

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 квітня 2014 року у складі судді Майдан С. І. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 19 травня 2014 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Цуканової І. В., Слюсаренко О. В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 квітня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від19 травня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 грудня 2014 року у складі судді Спічака О. Б. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг у розмірі 4 700 грн.

У іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2015 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Майданіка В. В., Орловської Н. В. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 грудня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання та 3% річних та у цій частині ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання у розмірі 822,50 грн та 3% річних у розмірі 143,70 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 08 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 07 квітня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2015 року у складі судді Прохоренко В. В. позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 8 256, 93 грн, з якої: 4 700 грн - сума основного боргу, 3 261, 80 грн - інфляційні витрати; 295, 13 грн - 3% річних.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зобов`язання за мировою угодою має на меті сплату грошових коштів, відтак є грошовим зобов`язанням.

Районний суд зазначив, що за змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Посилаючись на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, районний суд вважав, що позов підлягає задоволенню.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що задовольняючи позов районний суд дійшов передчасного висновку про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, не оплачених на підставі мирової угоди, затвердженої судом в кримінальній справі, оскільки не врахував положень пункту 1 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», якою, зокрема, встановлено, що виконанню державною виконавчою службою підлягають виконавчі листи, що видаються судами, та не вказав якою нормою матеріального чи процесуального законодавства передбачено зміну способу і порядку виконання мирової угоди, затвердженої в кримінальній справі.

Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції не дав оцінки посиланням відповідача на те, що стягнення у межах даної справи заборгованості за мировою угодою, затвердженою в кримінальному провадженні, може мати наслідком подвійне стягнення однієї й тієї ж суми.

Суд апеляційної інстанції вважав, що з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. При цьому послався на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Лідовцю Р. А.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є таким, що не відповідає висновкам, викладених у постановах Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Звертає увагу на те, що Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15 зазначив, що мирова угода за своєю природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затвердження судом, може бути підставою для примусового виконання.

Вважає, що у ОСОБА_2 після затвердження мирової угоди виникло грошове зобов`язання перед нею, відтак підлягають застосуванню положення статті 530, 598, 625 ЦК України, що узгоджується із висновками Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, викладених у постанові від 27 листопада 2013 року у справі № 2-1016/2012 та висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-342цс15.

Стверджує, що правовідносини між сторонами є зобов`язальними, а не деліктними, отже суд першої інстанції правильно застосував положення статті 625 ЦК України.

Заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції неправильно тлумачить норми статті 175 ЦПК України 2004 року та дійшов хибного висновку, що затверджена сторонами мирова угода є рішенням суду.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи не подав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 березня 2012 року за скаргою приватного обвинувачення ОСОБА_1 за фактом завдання їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, була порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України. У вказаній справі ОСОБА_1 було визнано потерпілою та нею заявлено цивільний позов про відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди.

Постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 липня 2013 року, що набрала законної сили, провадження в кримінальній справі № 667/3971/13-к відносно ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України закрито звільненням ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності за частиною другою статті 125 КК України у зв`язку з примиренням винного з потерпілим на підставі статті 46 КК України із затвердженням мирової угоди. Відповідно до мирової угоди ОСОБА_2 зобов`язана сплатити ОСОБА_1 7 000 грн: до 12 серпня 2013 року - 2 300 грн, до 12 вересня 2013 року - 2 300 грн, до 12 жовтня 2013 року - 2 400 грн (а. с. 4).

Відповідачем умови затвердженої мирової угоди у добровільному порядку не були належно виконані та на виконання зазначеної постанови було сплачено лише 2 300 грн.

13 листопада 2013 року на виконання постанови Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 липня 2013 року у кримінальній справі № 667/3971/13-к Комсомольським районним судом м. Херсона представнику потерпілої ОСОБА_1 видано виконавчий лист (а. с. 5).

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції м. Херсона від 19 листопада 2013 року відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист не відповідає вимогам статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», а саме не містить примусового характеру виконання рішення суду (а. с. 6).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 12 липня 2013 року у кримінальній справі за скаргою ОСОБА_1 приватного обвинувачення провадження відносно ОСОБА_2 у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 125 КК України, було закрито зі звільненням останньої від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням та затверджено мирову угоду, згідно якої на відшкодування заявлених нею позовних вимог ОСОБА_2 зобов`язалася виплатити 7 000 грн у такому порядку: до 12 серпня 2013 року - 2 300 грн, до 12 вересня 2013 року - 2 300 грн, до 12 жовтня 2013 року - 2 400 грн.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилалась на те, що ОСОБА_2 у порушення затвердженої судом мирової угоди виплатила їй лише 2 300 грн, відтак, на її думку, має право на стягнення з останньої решти заборгованості за мировою угодою, а також стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 районний суд виходив з того, що оскільки зобов`язання за мировою угодою має на меті сплату грошових коштів та є грошовим зобов`язанням, отже застосуванню підлягає стаття 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що з рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України.

З висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказаний правовий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на зазначене колегія суддів вважає обґрунтованими висновки районного суду про те, що невиконання умов мирової угоди, затвердженої судом у встановленому порядку, з виплати грошових коштів, є грошовим зобов`язанням.

При цьому у зв`язку із порушенням грошового зобов`язання, районний суд дійшов правильного висновку про виникнення у ОСОБА_1 права на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічні норм містяться й у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, чинні на час розгляду справи судом першої інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 263-265 ЦПК України 2004 року правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку заявленим сторонами доводам та наданим доказам і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , а суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду, яке відповідає закону.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Щодо судових витрат

Згідно з підпунктом «б» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

При поданні касаційної скарги ОСОБА_1 було сплачено 275,28 грн судового збору, що підтверджується доданим до скарги платіжним дорученням, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь позивача, оскільки колегія суддів залишає у силі рішення суду першої інстанції, яким позов ОСОБА_1 було задоволено.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 24 листопада 2016 року скасувати.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 02 грудня 2015 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 275 (двісті сімдесят п`ять) гривень 28 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулька Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк