Справа №473/3092/19
Провадження №22-ц/812/1818/19 Головуючий суду першої інстанції - Вуїв О.В.
Категорія 55 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2019 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участі представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою через її представника ОСОБА_2 , на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 вересня 2019 року, ухвалене о 14 год.18 хв. під головуванням судді Вуїва О.В. в приміщенні суду в м.Вознесенськ Миколаївської області, повний текст якого складено 06 вересня 2019 року, за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

22 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала наступним.

З 04 січня 2007 року по 01 лютого 2019 року позивач працювала у філії «Вознесенський райавтодор» Дочірнього підприємства «Миколаївський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (далі - ДП «Миколаївський облавтодор»). На момент звільнення вона виконувала обов`язки диспетчера.

01 лютого 2019 року вона звільнилася з підприємства за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки відповідач не виконував законодавство про працю та умови колективного договору.

Однак, роботодавцем не було здійснено повний розрахунок при звільненні, а саме не виплачено надбавку за вислугу років за листопад, грудень 2018 року та січень 2019 року в сумі 1472,25 грн. та частину вихідної допомоги в сумі 774,70 грн.

Враховуючи викладене, позивач просила стягнути вказану заборгованість у судовому порядку.

З огляду на даний факт ОСОБА_1 вказувала на обов`язок ДП «Миколаївський облавтодор» на підставі ст.117 КЗпП України сплатити їй середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з 01 лютого 2019 року по 02 вересня 2019 року (день ухвалення рішення) в сумі 52 078,50 грн.

Крім того, позивач просила стягнути на її користь понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7000 грн.

Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 вересня 2019 року з урахуванням ухвали суду від 16 вересня 2019 року про виправлення арифметичних помилок, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по винагороді за вислугу років в сумі 1001,25 грн., заборгованість по вихідній допомозі в сумі 774,70 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6 000 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1001,70 грн. Крім того, з ДП «Миколаївський облавтодор» на користь держави стягнуто судовий збір в сумі 109,96 грн.

Рішення мотивоване тим, що позбавлення позивача вже призначених виплат за вислугу років за період з грудня 2018 року по січень 2019 року є порушенням її прав на легітимні сподівання отримання цих коштів, які набули статусу майна після прийняття рішення про їх нарахування, а тому зазначені виплати підлягають стягненню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення виплати за вислугу років за листопад 2018 року, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не приймалося жодних рішень щодо призначення такої виплати, яка не є абсолютною і залежить від фінансового стану підприємства, фонду оплати праці на відповідний місяць і виключної компетенції керівника підприємства.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по вихідній допомозі, суд першої інстанції зазначив, що наявні підстави для їх задоволення, оскільки вихідна допомога була вирахувана ДП «Миколаївській облавтодор» без врахування вищевказаних виплат за вислугу років за грудень 2018 року та січень 2019 року.

Відносно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом вказано, що його розмір за період з 02 лютого по 02 вересня 2019 року складає 56 445 грн. Але з врахуванням встановленого судом розміру заборгованості по розрахунку при звільненні (1775,95 грн.), частку, яку він становить у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно з середнім заробітком (56 445 грн.), період, протягом якого не було проведено розрахунок з працівником, інші обставини (невиплата обумовлена тим, що вказані виплати були спірними), суд вважав необхідним зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 6000 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати в частині відмови у стягненні винагороди за вислугу років за листопад 2018 року в сумі 471 грн. та постановити нове рішення, яким задовольнити дану вимогу. Також ОСОБА_1 просила змінити рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнувши його у повному розмірі за період з 01 лютого 2019 року по день ухвалення судового рішення. Крім того, позивач просила змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат, понесених на професійну правничу допомогу, а також стягнути їх та судовий збір на її користь з відповідача за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначала, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення, а тому дійшов неправильного висновку про недоведеність позовних вимог в частині стягнення винагороди за вислугу років за листопад 2018 року. Також апелянтом зауважено на тому, що суд не обґрунтував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому безпідставно зменшив його розмір.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статті 94, 97, 115 КЗпП України та статті 1, 15, 21, 22, 24 Закону України «Про оплату праці» передбачають, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вищевказаних вимог.

Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Пункти 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснюють, оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не укладено, - власником або уповноваженим ним органом за погодженням із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості працівників, або, за його відсутності, - з іншим органом, уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі вирішення спорів з цих питань має з`ясовувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами.

При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Положенням про порядок і умови виплати працівникам ДП «Миколаївський облавтодор» винагороди за вислугу років (пункти 1.1-1.4) від 19 лютого 2015 року визначено, що Положення розроблено на підставі «Рекомендацій про порядок і умови виплати працівникам дорожніх підприємств винагороди за вислугу років» (додаток №19 до Галузевої угоди на 2013-2015 роки) і запроваджується з метою визначення порядку нарахування і виплати вказаної винагороди, закріплення кадрів і посилення матеріальної зацікавленості в підвищенні ефективності дорожнього господарства. Положення поширюється на працівників, які перебувають у штаті (обліковому складі) ДП «Миколаївський облавтодор». Робітникам, до яких відноситься позивач, винагорода за вислугу років виплачується за рахунок собівартості виконуваних робіт та за рахунок власних коштів підприємства. Винагорода за вислугу років виплачується при підсумованому стажі роботи працівника від 10 до 15 років в розмірі 0,15 від посадового окладу за місяць. Виплата зазначеної винагороди працівникам здійснюється поквартально в межах фінансових можливостей філії. З метою захисту доходів працівників від інфляції виплата вказаної винагороди може проводитись щомісячно в залежності від фінансового стану та в межах розрахункового фонду оплати праці філії. Якщо в попередньому році винагорода за вислугу років була виплачена не за всі місяці року, то в поточному році винагорода виплачується в межах фінансових можливостей (кошторисного фонду оплати праці) за період з початку року всім працівникам згідно Положення. Винагорода за вислугу років включається до середнього заробітку у порядку, визначеному законодавством і відноситься до додаткової заробітної плати.

Згідно з ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з п.п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за

останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З матеріалів справи вбачається, що 01 лютого 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади диспетчера філії «Вознесенський райавтодор» (далі - філія) ДП «Миколаївський облавтодор» на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України.

Станом на 2018 рік її посадовий оклад складав 3140 грн., а у 2019 році - 3535 грн.

Наказом начальника філії ДП «Миколаївський облавтодор» №91-А від 29 грудня 2018 року ОСОБА_1 призначено до виплати винагороду за вислугу років за грудень 2018 року в сумі 471 грн. (а.с.22).

Того ж дня наказом начальника філії ДП «Миколаївський облавтодор» №97-А наказ №91-А скасовано.

31 січня 2019 року наказом начальника філії ДП «Миколаївський облавтодор» №12/1-А ОСОБА_1 . призначено до виплати винагороду за вислугу років за січень 2019 року в сумі 530,25 грн. (а.с.24).

Наказом начальника філії ДП «Миколаївський облавтодор» №16-А від 13 лютого 2019 року наказ №12/1-А скасовано.

Відповідно до довідки філії ДП «Миколаївський облавтодор» у листопаді 2018 року винагорода за вислугу років ОСОБА_1 не нараховувалася, оскільки не було фінансування. Філія не є фінансовим розпорядником коштів (а.с.28).

За відомостями філії ДП «Миколаївський облавтодор», викладеними у довідці №60 від 27.05.2019 р., 29 березня 2019 року позивачу було виплачено заробітну плату за листопад та грудень 2018 року, а також січень 2019 року. 26 квітня 2019 року ОСОБА_1 було виплачено заробітну плату за лютий 2019 року. 07 травня 2019 року позивачу сплачено компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати (а.с.29-35).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду в оскаржуваній позивачем частині відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Суд, повно і всебічно дослідивши обставини справи, дійшов правильного висновку, що оскільки нарахування винагороди за вислугу років є правом роботодавця при наявності фінансування і такого не відбулося у листопаді 2018 року, то у позивача відсутні підстави для стягнення вказаної виплати з відповідача.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції не перевірив наявності такого фінансування, спростовується наявною у матеріалах справи довідкою філії ДП «Миколаївський облавтодор», в якій міститься посилання не те, що у вказаному місяці виплата винагороди за вислугу років розпорядником коштів не була профінансована (а.с.28).

Правильної думки суд був і щодо вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Встановивши, що між сторонами існував спір щодо суми заборгованості, яка підлягала сплаті позивачу з урахуванням спірної суми винагороди за вислугу років, суд правомірно застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, застосування якого є правом суду.

Суд обґрунтовано прийняв до уваги поведінку відповідача, який навіть при наявності спору щодо заборгованості, сплатив її позивачу, крім спірної суми, яка на думку позивача становила 2246,95 грн.

Визначений судом розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховує всі вищевикладені чинники.

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права при вирішенні судом позовних вимог ОСОБА_1 та розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

З урахуванням часткового задоволення позову суд першої інстанції правильно вирахував суму вказаних витрат, які підлягали стягненню на користь позивача.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення суду, оскільки воно в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим.

Рішення суду в іншій частині не переглядалося, оскільки не оскаржувалося.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 02 вересня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В.Локтіонова

Судді С.Ю.Колосовський

О.О.Ямкова

Повний текст постанови складено 20 листопада 2019 року.