Постанова

Іменем України

23 жовтня 2019 року

м. Київ

справа № 369/661/15-ц

провадження № 61-31485св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року у складі судді Волчка А. Я. та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Журби С. О., Коцюрби О. П., Кулішенка Ю. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», Банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 22 527,00 дол. США терміном до 24 жовтня 2014 року зі сплатою 7,7 % річних. Відповідач не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого утворилася заборгованість, яка станом на 27 січня 2014 року становила 17 207,07 дол. США та 1 659 667,01 грн. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги, зазначивши, що станом на 05 березня 2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становить 18 048,88 дол. США та 7 066 796,78 грн, яка складається із: суми простроченої заборгованості за кредитом - 14 670,85 дол. США; суми простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 3 378,03 дол. США; суми простроченої заборгованості з плати за обслуговування кредиту - 27 154,53 грн; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 5 559 784,52 грн; суми пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом - 1 047 535,39 грн; суми пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту - 389 691,90 грн; суми трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 28 555,99 грн; суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом - 5 382,59 грн; суми трьох процентів річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту - 2 000,88 грн; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за обслуговування кредиту - 6 690,97 грн. На підставі наведеного позивач просив суд стягнути зі ОСОБА_1 на користь Банку вказану заборгованість за кредитом та судові витрати.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» суму простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 14 670,85 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 338 758,20 грн; суму простроченої заборгованості за процентами за кредитом у розмірі 3 378,03 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 78 061,00 грн; суму простроченої заборгованості з плати за обслуговування кредиту у розмірі 27 154,53 грн; суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 5 000,00 грн; суму пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом у розмірі 5 000,00 грн; суму пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту у розмірі 5 000,00 грн, та витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 654,00 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх доведеності позивачем належними та допустимими доказами, проте врахував, що розмір нарахованої позивачем пені значно перевищує розмір збитків, тому дійшов висновку про зменшення розміру пені до 5 000,00 грн, вимоги щодо стягнення трьох процентів річних суд першої інстанції не задовольнив, оскільки договором встановлений інший розмір процентів, як це визначено статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Справа розглядалась судами неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення трьох процентів річних від суми простроченого кредиту, прострочених процентів та простроченої плати за обслуговування кредиту, а також щодо інфляційних втрат від суми простроченої плати за кредитом скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. У решті заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Колегія суддів апеляційного суду не погодилась із позицією суду першої інстанції щодо встановлення в кредитному договорі іншого, ніж це передбачено положеннями норми статті 625 ЦК України, розміру процентів, оскільки такі умови вказаний договір не містить. Також відмова суду першої інстанції в задоволенні позовної вимоги про нарахування та стягнення з відповідача інфляційних втрат позивача через несвоєчасне виконання грошового зобов`язання залишилася невмотивованою, оскільки оскаржуване рішення не містить жодного обґрунтування з цього приводу.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що заочне рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення трьох процентів річних від суми заборгованості за простроченим кредитом, процентами та платою за обслуговування кредиту, а також вимог щодо стягнення інфляційних втрат від суми простроченої плати є невмотивованим, не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення.

У той же час колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що наведені позовні вимоги не підлягають задоволенню, однак з інших, не врахованих судом першої інстанції, підстав, а саме: у справах даної категорії позивачем, серед іншого, має бути доведено й розмір заборгованості, вимогу про стягнення якої він заявив, а отже, й відповідність проведених Банком нарахувань за кредитом. У даному випадку вказані вимоги виконані не були, а надані позивачем до суду розрахунки не відповідають вимогам закону. Так, позивач вимагав стягнути з відповідача на свою користь три проценти річних від суми заборгованості за кредитом, процентами та платою за обслуговування кредиту. При цьому нарахування за даними видами стягнень за кожним періодом (а отже, і за кожною сумою заборгованості у вказані періоди) були проведені в іноземній валюті, згодом підсумовані і лише на час встановлення загального розміру заборгованості конвертовані в національну грошову одиницю за курсом, що діяв на час такої конвертації, який був відмінним від курсу, що діяв у кожен з періодів нарахування таких платежів. При цьому позивачем жодним чином не було доведено наявності у нього права здійснювати такі нарахування в іноземній валюті, а застосований ним порядок операцій не передбачений ні його ліцензією, ні чинним законом. Не відповідають положенням закону й здійснені позивачем розрахунки розміру інфляційних втрат за час прострочення, оскільки індекс споживчих цін (індекс інфляції) розраховується не на конкретні дати, як це здійснено Банком, а в цілому за місяць. За таких умов інфляційні втрати також розраховуються не поденно, а в цілому за місяць.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

До Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у червні 2017 року засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ПАТ «Родовід Банк» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року, в якій скаржник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь Банку пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 6 607 319,92 грн, пеню за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту в сумі 389 691,90 грн, три проценти річних від суми простроченої заборгованості за кредитом та процентами у розмірі 33 938,58 грн, три проценти річних від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 2 000,88 грн, інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у розмірі 6 690,97 грн.

У касаційній скарзі заявник вказує на порушення судами постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зокрема пункту 27, за яким положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, а при розгляді справи відповідачем не надано жодного доказу щодо майнового стану боржника чи інших істотних обставин, що заслуговують на увагу, лише свідоцтво про смерть його дружини ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а кредитний договір укладено 24 жовтня 2007 року, зазначає, що розмір пені був погоджений сторонами у кредитному договорі, посилається на норму частини першої статті 624 ЦК України, яка передбачає, що якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Щодо трьох процентів річних та інфляційних втрат, то заявник вказує, що проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Також зазначає, що сторони у підпункті 1.5.1 кредитного договору від 24 жовтня 2007 року передбачили плату за обслуговування кредиту в розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту, відтак за умови простроченої заборгованості за обслуговування кредиту, Банк право і на інфляційні втрати.

У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_1 , у яких він просить касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності.

Заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції (або в апеляційному суді, якщо відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді). З урахуванням цього та положень статті 400 ЦПК України, відсутність оскарження ОСОБА_1 судових рішень на цій підставі у судах попередніх інстанцій, Верховний Суд не уповноважений вирішувати питання про відмову в задоволенні позовних вимог через сплив позовної давності, про що просить відповідач у своїх запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк».

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ «Родовід Банк» на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року, витребувано матеріали справи з Києво-Святошинського районного суду Київської області та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частинидругої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Оскільки заявник оскаржує рішення судів першої та апеляційної інстанцій лише в частині позовних вимог про стягнення пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат, то заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року в частині щодо інших позовних вимог Верховним Судом не переглядаються.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 24 жовтня 2007 року між сторонами укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 22 527,00 дол. США терміном до 24 жовтня 2014 року включно зі сплатою 7,7 % річних.

Відповідач не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 05 березня 2015 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 18 048,88 дол. США та 7 066 796,78 грн, яка складається з: суми простроченої заборгованості за кредитом - 14 670,85 дол. США; суми простроченої заборгованості за процентами за кредитом - 3 378,03 дол. США; суми простроченої заборгованості з плати за обслуговування кредиту - 27 154,53 грн; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 5 559 784,52 грн; суми пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом - 1 047 535,39 грн; суми пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту - 389 691,90 грн; суми трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 28 555,99 грн; суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом - 5 382,59 грн; суми трьох процентів річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту - 2 000,88 грн; суми інфляційних втрат від суми простроченої плати за обслуговування кредиту - 6 690,97 грн.

Нормативно-правове обґрунтування

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання: боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року (провадження № 6-49цс12).

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Зазначений висновок відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16- (провадження № 14-446цс18).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Щодо трьох процентів річних

З огляду на компенсаційний, а не штрафний характер трьох процентів річних, передбачених статтею 625 ЦК України, враховуючи визначений сторонами термін повернення грошових коштів за кредитним договором, встановлене судами невиконання відповідачем своїх зобов`язань перед Банком, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог у частині стягнення трьох процентів річних є необґрунтованим.

У свою чергу висновок апеляційного суду при перегляді заочного рішення суду першої інстанції про те, що розрахунок трьох процентів річних не може бути здійснений в іноземній валюті, є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема кредиту, не суперечить чинному законодавству.

Аналогічний висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Відповідно позивачем правомірно заявлено вимоги про стягнення трьох процентів річних з позивача, а суди попередніх інстанцій неправильно відмовили у їх задоволенні, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у цій частині.

Наданий ПАТ «Родовід Банк» розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 05 березня 2015 року перед Банком за кредитним договором прийнятий судами першої та апеляційної інстанцій як належний доказ та містить відомості про суму трьох процентів річних від суми простроченого кредиту в розмірі 1 236,70 дол. США, суму трьох процентів річних від суми прострочених процентів за кредитом у розмірі 233,11 дол. США, суму трьох процентів річних від суми простроченої заборгованості з плати за обслуговування кредиту в розмірі 2 000,88 грн, що мають бути стягнуті на користь позивача.

Щодо розрахунку інфляційних втрат

Суд першої інстанції не зазначив у мотивувальній частині свого рішення підстави відмови у задоволенні позовних вимог щодо інфляційних втрат позивача на суму заборгованості, що порушує статтю 215 ЦПК України (в редакції, чинній на дату розгляду справи судами, далі - ЦПК України 2004 року) та не відповідає постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі».

У свою чергу апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні цих вимог з підстав невідповідності розрахунку позивача, оскільки індекс споживчих цін (індекс інфляції) розраховується не на конкретні дати, а в цілому за місяць, з огляду на таке.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Аналогічний висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року в справі № 761/1617/15-ц (провадження № 6-284цс17).

Грошове зобов`язання за кредитним договором між позивачем та відповідачем виражене в іноземній валюті - доларах США, відповідно позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат позивача не можна визнати законними й обґрунтованими з наведених підстав.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат позивача не можуть бути задоволені із зазначених у цій постанові підстав, а оскаржувані рішення судів підлягають у цій частині зміні щодо підстав відмови у їх задоволенні.

Доводи касаційної скарги про стягнення інфляційних втрат з відповідача ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального права та не є підставою для скасування судових рішень.

Щодо пені

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року щодо обов`язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

За таких умов Верховний Суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, залишеного у цій частині апеляційним судом без змін, що в межах своїх дискреційних повноважень зменшив на підставі цієї норми суму пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом до 5 000,00 грн, суму пені за несвоєчасне погашення процентів за кредитом до 5 000,00 грн та суму пені за несвоєчасне погашення плати за обслуговування кредиту до 5 000,00 грн.

Інші доводи касаційної скарги ідентичні тим, що були заявлені заявником у судах першої та апеляційної інстанцій, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги (розмір задоволених позовних вимог складає 0,55 % від суми заявлених у скарзі вимог), на користь ПАТ «Родовід Банк» зі ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання Банком касаційної скарги у розмірі 24,12 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо трьох процентів річних від суми простроченого кредиту, прострочених процентів та простроченої плати за обслуговування кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову: стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» три проценти річних від суми простроченого кредиту в розмірі 1 236,70 дол. США, три проценти річних від суми прострочених процентів за кредитом у розмірі 233,11 дол. США та три проценти річних від простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 2 000,88 грн.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо інфляційних втрат змінити шляхом викладення мотивів відмови з підстав, передбачених цією постановою.

В іншій частині заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 квітня 2015 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» суму судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 24,12 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко