ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/3749/18 Головуючий суддя І інстанції Якименко Л. О.
Провадження № 22-ц/818/3079/19 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2019 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретарів судового засідання Колесник О.Е., Мухатаєва Б.А.,

Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2019 року, ухвалене у складі судді Якименко Л.О., по цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування позову позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що вона є спадкоємцем другої черги за законом після смерті своєї рідної тітки ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . На день смерті остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ). Протягом останніх п`ятнадцяти років ОСОБА_3 мешкала разом з позивачем за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки за станом здоров`я їй необхідна була стороння допомога. Під час мешкання разом з тіткою ОСОБА_3 вони з позивачем вели спільне господарство, у них був єдиний спільний бюджет, на який вони купували для себе продукти харчування та сплачували комунальні послуги.

Будинок ОСОБА_3 знаходиться майже на одному подвір`ї разом з будинком позивача, оскільки раніше, за часів життя батьків позивача, це був єдиний батьківський двір тітки та матері позивача. За будинком ОСОБА_3 доглядала позивач та її син ОСОБА_4 , який також мешкав разом з ними. Будь-яких інших близьких родичів за життя тітка не мала. Позивач протягом тривалого часу доглядала, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу непрацездатній ОСОБА_3 , яка через похилий вік, ІНФОРМАЦІЯ_2 , та чисельні тяжкі хвороби була у безпорадному стані.

У позивача з тіткою ОСОБА_3 були лише теплі дружні стосунки, остання ставилась до неї як до своєї рідної доньки, жодних сварок чи конфліктів між ними ніколи не було.

За декілька років до смерті ОСОБА_3 стан її здоров`я суттєво погіршився, вона майже не рухалась, була прикутою до ліжка, тому позивач більш ретельно стала за нею доглядати: надавала фізичну допомогу, купувала ліки, годувала її, відносилася до неї як до своєї матері.

Ніхто інший, окрім позивача (та її сина) ОСОБА_3 ніякої допомоги протягом останніх років її життя та протягом останніх п`ятнадцяти років не надавав. Після смерті ОСОБА_3 позивач здійснила її поховання за свої власні кошти на сільському кладовищі у с. Руська Лозова, про що йдеться й у листі Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області від 01.12.2016 за вих. №02-19/1246.

За життя тітка позивача ОСОБА_3 набула лише житловий будинок АДРЕСА_1 . За будинком після смерті тітки позивач доглядала разом зі своїм сином, здійснювала ремонт цього будинку. Будинок перебуває у гарному житловому та технічно справному стані.

За таких обставин позивач, в силу ст. 1264 ЦК України, відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_3 : особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Крім того, позивач також має право на спадкування після смерті ОСОБА_3 , як спадкоємець другої черги за законом за правом представлення в силу ст. 1262 та ч. 3 ст. 1266 ЦК України, оскільки жодних інших родичів у ОСОБА_3 немає, а ОСОБА_5 (рідна сестра ОСОБА_3 та мати позивача) померла ще у 2000 році.

Факт того, що позивач є також спадкоємцем другої черги за законом, за правом представлення після своєї померлої тітки ОСОБА_3 підтверджується документами: копією свідоцтва про народження позивача ОСОБА_6 (після одруження - ОСОБА_7 ); копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища позивача; копією свідоцтва про народження матері позивача ОСОБА_8 (після одруження - ОСОБА_9 ); копією свідоцтва про одруження матері позивача - ОСОБА_8 (після одруження - ОСОБА_9 ); копією свідоцтва про смерть матері позивача - ОСОБА_5 (до одруження - ОСОБА_10 ); копією свідоцтва про народження тітки позивача ОСОБА_3 ; копією паспорта тітки позивача ОСОБА_3 ; копією свідоцтва про смерть тітки позивача ОСОБА_3 .

З наведених документів вбачається, що позивач ОСОБА_1 (до одруження - ОСОБА_9 ) є донькою ОСОБА_5 , яка, в свою чергу, є рідною сестрою померлої ОСОБА_3 , а отже позивач є рідною племінницею померлої ОСОБА_3 .

На теперішній час позивач є єдиним потенційним спадкоємцем за законом, після померлої ОСОБА_3

Приблизно у лютому місяці 2017 році вказаний будинок ОСОБА_3 самочинно зайняв відповідач по справі ОСОБА_2 та почав здавати його в оренду (без офіційного оформлення договору оренди), посилаючись на те, що нібито ОСОБА_3 склала на його ім`я заповіт від 15.10.2002, посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсовою Світланою Іванівною.

Однак, померла ОСОБА_3 заповідала все своє майно не на ім`я відповідача (прізвище якого, згідно паспорта, російською мовою « ОСОБА_11 »), а на ім`я « ОСОБА_12 ». Померла ОСОБА_3 взагалі не мала ніяких підстав заповідати своє майно заявникові, сторонній людині, яку вона могла навіть не знати особисто, тому й заповіла його саме « ОСОБА_12 ». Натомість, у заповіті від 15.10.2002, у витягу з журналу реєстрації заповітів, який містить інформацію стосовно заповіту, складеного « ОСОБА_3 » на ім`я « ОСОБА_12 » з реєстровим №197 від 15.10.2002, окрім ПІБ, які не співпадають з ПІБ відповідача, не міститься більш ніяких ознак, які б могли ідентифікувати відповідача з людиною на прізвище « ОСОБА_12 ».

Тобто відповідач, дізнавшись про те, що його власні ПІБ подібні до ПІБ справжнього спадкоємця за заповітом від 15.10.2002, скористався цим та, з корисливих мотивів, незаконно заволодів майном померлої ОСОБА_3 .

В подальшому відповідачем було ініційовано справу №619/4153/16-ц про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року про встановлення юридичного факту належності заповіту ОСОБА_2 та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року, на підставі яких ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину за законом від 22 лютого 2018 року №1-223 було скасовано, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, було залишено без розгляду.

Правовим наслідком скасування в касаційному порядку рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року по справі №619/4153/16-ц є відсутність належного підтвердження факту того, що заповіт ОСОБА_3 від 15.10.2002 дійсно було складено нею на ім`я відповідача, прізвище якого, згідно паспорта, російською мовою « ОСОБА_11 », а не « ОСОБА_13 ».

Незаконність набуття відповідачем свідоцтва про право на спадщину №1-223, виданого 22.02.2018, вказує також на невідповідність чинному законодавству України подальшої нотаріальної дії стосовно реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 .

При цьому порушуються права позивача щодо спадкового майна ОСОБА_3 , які випливають із ст. 1264 ЦК України, а також із ст. 1262 та ч. 3 ст. 1266 ЦК України.

Таким чином, оскільки постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 року по справі №619/4153/16-ц скасовано рішення суду, на підставі якого ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину, це є істотною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом № АДРЕСА_3 на АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями, видане 22 лютого 2018 року ОСОБА_2 є недійсним.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дергачівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення вимог її позову.

Вказано, що судом першої інстанції не було враховано всі докази, неправильно та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Крім того, суд першої інстанції порушив норми процесуального права (ст.ст. 12. 137. 251, 252, 263. ч. 6 ст. 81 ЦПК України), неправильно застосував норми матеріального права (ст. 1301 ЦК України), що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначено, що недоречним є посилання районного суду на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 по справі №335/9398/16-ц. Послалась на те, що у справі, що наразі розглядається, спір виник з приводу того, що свідоцтво про право на спадщину видано особі, яка не мала права спадкувати за ОСОБА_3 .

Вказала, що рішення у справі № 619/4151/16-ц про встановлення ОСОБА_2 додаткового строку для прийняття спадщини не встановлює преюдиційних фактів у даній справі, оскільки факти, встановлені у ній, базувались на рішенні по справі №619/4153/16-ц про встановлення факту належності заповіту ОСОБА_3 саме ОСОБА_2 , яке було скасоване Верховним судом.

Зауважила, що касаційне провадження у справі № 619/4151/16-ц триває, та районним судом безпідставно було відмовлено у зупиненні провадження у даній справі.

Зазначила, що рішення районного суду ґрунтується на припущеннях.

Вважає розмір витрат на правову допомогу відповідача завищеним.

Представником ОСОБА_2 адвокатом Мироненком С.С. суду було надано відзив на апеляційну скаргу.

У відзиві зазначено, що Дергачівським районним судом Харківської області розглянута позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (справа №619/4151/16-ц). У позовній заяві ОСОБА_2 просив надати йому додатковий строк для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовна заява у даній справі задоволена рішенням Дергачівського районного суду від 06.03.17 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.06.17 року. На вказані судові рішення ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, при цьому останній відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

ОСОБА_1 була залучена до розгляду даної справи у якості третьої особи та оскаржувала судові рішення у справі №619/4151/16-ц в апеляційному та касаційному порядку, таким чином, у розумінні ч.5 ст.82 ЦПК України, вона не є особою, яка не брала участі у справі, та обставини, встановлені у якій, можуть бути спростовані нею у загальному порядку.

Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що заповітом від 15.10.2002, посвідченого Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, все майно ОСОБА_3 - де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося - спадкодавець ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2 , який є відповідачем по цій справі.

Крім того, у справі № 619/4151/16-ц було встановлено, що ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_1 ) в житловому будинку, який належав їй на праві власності, однак не зі своєю племінницею ОСОБА_1 , яка на день смерті спадкодавця та відкриття спадщини проживала окремо, за іншою адресою.

Таким чином, судовими рішеннями у цивільній справі №619/4151/16-ц встановлено наявність права ОСОБА_2 на спадкування після смерті ОСОБА_3 на підставі вищевказаного заповіту.

Вищезазначені обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції при розгляді цивільної справи №619/4151/16-ц не підлягають доказуванню у відповідності до ч.5 ст.82 ЦПК України.

Послався на те, що понесення відповідачем витрат на правову допомогу підтверджені належними доказами, що містяться в матеріалах справи.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін визначені у ст. 375 ЦПК України, за якоюсуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Наведеній нормі цивільного процесуального права оскаржене рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 була рідною тіткою позивача ОСОБА_1 та мачухою відповідача ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області. (а. с. 20).

Згідно відповіді Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області № 02-19/1246 від 01.12.2016 року встановлено, що відповідно до погосподарських книг сільської ради, домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 .

На день смерті вона була зареєстрована за вказаною адресою одна. Згідно виданих сільською радою довідок для отримання допомоги на поховання, догляд та поховання ОСОБА_3 здійснювала ОСОБА_1 , яка мешкає за іншою адресою: АДРЕСА_2 . (а. с. 21).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованим по АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 28.10.2014 звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 до Дергачівської державної нотаріальної контори, але оформити спадщину не змогла, так як на це майно є заповіт.

Згідно заповіту від 15 жовтня 2002 року, посвідченого Русько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області, все майно ОСОБА_3 , де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, спадкодавець ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_14 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.08.2018 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за реєстровим №1-223, виданим 22.02.2018 Дергачівською державною нотаріальною конторою Харківської області, який позивач оспорює по цій справі (а. с. 27).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року (справа № 619/4153/16-ц) касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року, яким було задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення належності йому заповіту від 15.10.2002, виданого на ім`я ОСОБА_14 , та на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року, якою вищевказане рішення суду залишено без змін, було задовольнити частково. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року скасовано. Заяву ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду. Як зазначено у постанові касаційної інстанції заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду, так як справа повинна була розглядатися у порядку позовного провадження з урахуванням спору про право, а не в порядку окремого провадження (а. с. 28-31).

Згідно із рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_2 до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини було задоволено у повному обсязі, надано ОСОБА_2 додатковий строк у розмірі трьох місяців для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а. с. 56-58). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишено без змін. (а. с. 59-62). Вищевказані рішення місцевого суду та ухвала апеляційної інстанції не скасовані касаційною інстанцією.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції свої висновки аргументував тим, що ОСОБА_1 суду не доведено та не надано доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є особою, яка не мала права на спадкування, так як заповіт від 15 жовтня 2002 року, посвідчений секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, та виданий ОСОБА_3 не визнаний недійсним або нікчемним за рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку предметом доведення по справі є належність заповіту від 15 жовтня 2002 року, виданий ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_14 відповідачу ОСОБА_2 .

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Чинним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року по справі № 619/4151/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини були встановлені наступні обставини.

Батьком позивача ОСОБА_2 був ОСОБА_15 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 921, виданим 10.04.1963 Черкасько-Лозівською сільською радою Дергачівського району Харківської області. Сторони також не оспорювали, що з 1969 року ОСОБА_15 проживав з ОСОБА_3 , як чоловік та дружина у цивільному шлюбі.

У ОСОБА_3 дітей не було. Сім`я ОСОБА_15 , ОСОБА_3 та двох синів ОСОБА_15 від першого шлюбу ОСОБА_16 та ОСОБА_17 постійно проживала та була зареєстрована у будинку по АДРЕСА_2 (офіційна прописка позивача ОСОБА_2 з 30.05.1997 по 11.12.2000).

ОСОБА_15 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим виконавчим комітетом Черкасько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області за актовим записом № 12.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно інформаційної довідки із Спадкового реєстру від 07.12.2016 року, яка на день смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по АДРЕСА_2 .

На протязі останніх п`ятнадцяти років ОСОБА_3 ніколи не мешкала разом із ОСОБА_1 за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки завжди проживала одна та вела окреме господарство у будинку по АДРЕСА_2 . За станом здоров`я ОСОБА_3 необхідна була фізична допомога, яку надавали їй соціальні працівники, рідні, син ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 із своїм сином ОСОБА_4 ніколи не мешкала разом з тіткою ОСОБА_3 , вони разом не вели спільне господарство, у них ніколи не було єдиного спільного бюджету, продукти харчування та комунальні послуги за свій рахунок придбала і сплачувала ОСОБА_3 за допомогою соціальних працівників, родичів у тому числі ОСОБА_1 , яким вона надавала гроші зі своєї пенсії для свого утримання та допомоги. При цьому ОСОБА_2 допомагав ОСОБА_3 проводити ремонт будинку, придбав та встановляв пластикові вікна, ставив огорожу, двері, виконував інші важкі роботи по будинку, у тому числі за свій рахунок, тому що працював будівельником за наймом.

Для допомоги собі по господарству ОСОБА_3 найняла ОСОБА_1 за 1000 грн. щомісячно, які їй акуратно сплачувала.

За життя ОСОБА_3 говорила близьким родичам, які провідували та допомагали їй, що відносно будинку склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , якого вважала своїм сином.

У той же час після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 розповсюдила серед родичів інформацію, що вона єдиний законний спадкоємець після смерті тітки, яка їй «віддала» спадковий будинок, приховала інформацію про заповіт померлої, хоча знайшла його в будинку після смерті спадкодавця та у момент вселення у будинок свого сина. У тому числі ОСОБА_1 ввела в оману і позивача ОСОБА_2 , якому пояснила, що названа мати не любила його, тому і не залишила йому спадку, інформацію про заповіт скрила.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 була змушена зізнатись ОСОБА_2 в наявності заповіту померлої на його ім`я, так як нотаріус відмовився оформлювати права на спадок в порядку черги за законом (а. с. 56-58).

При цьому наведені обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі документів та показань свідків, а не рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року, яким було задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення належності йому заповіту від 15.10.2002, виданого на ім`я ОСОБА_14 , а згодом скасованого у касаційному порядку, наведені з цього приводу доводи скарги є недоведеними і тому колегія суддів їх відхиляє.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 21.06.2017 по цивільній справі № 619/4151/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року залишено без змін (а. с. 59-61).

Тому відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України вищенаведені обставини справи, які були встановлені чинним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року по справі № 619/4151/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, ОСОБА_1 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є преюдиціальними і не доказуються по цій справі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року (справа № 619/4153/16-ц) при скасуванні рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року, яким було задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення належності йому заповіту від 15.10.2002, виданого на ім`я ОСОБА_14 також було встановлено, що батько заявника ОСОБА_2 ОСОБА_15 з 1969 року перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_3 .

Тому колегія суддів вважає доведеним, що з урахуванням перебування спадкодавця ОСОБА_3 з батьком відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_15 у фактичних шлюбних відносинах, що сама ОСОБА_3 повідомляла про те, що вона залишила заповіт на ім`я ОСОБА_2 , з яким вона тривалий час мешкала разом та якого вважала своїм сином, він їй надавав допомогу, з урахуванням поведінки позивачки ОСОБА_1 , яка приховала від ОСОБА_2 наявність заповіту ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_14 , з метою оформити за собою спірну спадщину, - колегія суддів вважає доведеним факт належності цього заповіту відповідачу ОСОБА_2 .

Колегія суддів відхиляє доводи скарги про те, що касаційним судом було скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року, яким було задоволено заяву ОСОБА_2 про встановлення належності йому заповіту від 15.10.2002, виданого на ім`я ОСОБА_14 , оскільки цей факт, який має юридичне значення, був встановлений під час розгляду цієї справи, а позивач ОСОБА_1 всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надала належних і допустимих доказів на його спростування.

Оскільки факт належності заповіту, на підставі якого було видано спірне свідоцтво про спадщину входить до предмету доказування за розглянутим судом позовом ОСОБА_1 , тому відповідно до ст. 12 ЦПК України для встановлення цього факту не було обов`язковим звернення ОСОБА_2 до суду із зустрічним позовом про його встановлення. Суд апеляційної інстанції відповідно до змісту ст. 367 ЦПК України має для цього належні повноваження, тому у даному випадку доктрина ultra vires (дія органу влади поза межами повноважень) в ситуації видачі свідоцтва про право власності на спадщину на підставі рішення суду, яке після цього було скасоване не застосовується. Іншій підхід буде непропорційним втручанням суду у захищене ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 право відповідача на мирне володіння спадковим майном.

Таким чином, не можна вважати, що спірне свідоцтво про право власності на спадщину було безпідставно видано на ім`я спадкоємця за цим заповітом ОСОБА_2 . Наведені з цього приводу висновки суду першої інстанції доводами скарги не спростовані.

Доводи позивача щодо нікчемності заповіту (т. 2 а. с. 24) спростовуються висновками суду апеляційної інстанції, викладеними у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі № 619/728/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним (т. 2 а. с. 85-87), де вказано, що ОСОБА_18 на час посвідчення спірного заповіту була посадовою особою виконавчого органу сільської ради, до повноважень якої належало вчинення нотаріальних дій.

Також за недоведеністю суд відхиляє посилання позивача на безпідставність стягнення з неї витрат відповідача на правову допомогу в сумі 10000 грн., оскільки повноваження представника Мироненка С.С. були перевірені судами першої та апеляційної інстанції, підтверджуються належними і допустимим доказами: копією Договору про надання правової допомоги від 03.09.2018 за № 03/09-1 (т. а. с. 136), копією Ордеру Серії ХВ № 000015 (т. 1 а. с. 64), розрахунком наданої правової допомоги, актом виконаних робіт за договором про надання юридичних послуг та квитанцією про сплату таких витрат (т. 1 а. с. 137-139), які не були спростовані позивачем.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом були додержані норми матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.