Справа № 640/5643/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

13 серпня 2019 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Черниш О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

18.03.2019 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 267160,00 грн., 0,2% від розміру суми боргу за увесь час користування борговою сумою у розмірі 18701,20 грн., 3% річних з урахуванням інфляційних втрат у розмірі 9350,60 грн., 5,5% річних упущеної вигоди у розмірі 42602, 45 грн., та пеню за час протиправно не повернутої суми боргу - 45951,52 грн., а разом -383765,77 грн., та стягнути судові витрати. В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. В квітні 2016 року до позивача звернувся відповідач з проханням надати йому у позику у сумі 10000,00 доларів США терміном на 2 роки на особисті потреби. 11.04.2016 року відповідач отримав вказану позикову суму, які відповідач зобов`язався повернути до 01.05.2018 року з виплатою процентів у розмірі 0,2 % на місяць, вказані обставини підтверджуються розпискою від 11.04.2016 року. Однак, вказані кошти відповідач у визначений строк не повернув. Позивач надіслав відповідачу лист-претензію від 19.12.2018 року, однак вона була залишена без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить також стягнути з відповідача 0,2 % від розміру суми боргу за весь час користування позикою, 3% річних з урахуванням інфляційних витрат, 5,5% упущеної вигоди, та пеню.

Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.

Позивач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав, та просив ухвалити заочне рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін в заочному провадженні за згодою позивача та за наявними в справі доказами.

18.03.2019 року вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А.

Ухвалою судді від 22.03.2019 року вказана позовна заява залишено без руху, з наданням позивачу 10-денного строку для усунення недоліків, та спрямовано запит до Департаменту реєстрації ХМР для визначення місцеперебування відповідача, відповідь на який повернувся до суду 08.04.2019 року.

15.04.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява з виправленими недоліками відповідно до ухвали суду від 22.03.2019 року.

Ухвалою судді від 17.04.2019 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що 11.04.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача гроші у сумі 10000 доларів США, на строк до 01.05.2018 року зі сплатою відсотків в розмірі 0,2% щомісячно.

Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були

одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний договір позики недійсним не визнавався, та доказів його фіктивності або нікчемності до суду надано не було, та його не оскаржено в судовому порядку.

Вказана позика за договором залишається неповернутою, хоча строк її повернення настав.

Позивач звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення вказаних коштів, однак вона залишена останнім без задоволення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Зобов`язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказані договори, у відповідача виникли зобов`язання по поверненню коштів.

Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За приписами ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 29 червня 2016 року у справі №6-1188цс16 «Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Суд, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України, за якими правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, та враховуючи, що відповідачем були отримані вказані грошові кошти за договором позики, а тому вважає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором позики є такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки заборгованість не погашена за даним договором, та доказів її повернення до суду надано не було.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Таким чином, при ухваленні судом рішення позивач просить перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Але, позивач в своєму позові просить перерахувати суму боргу на день подачі позову до суду.

Таким чином, судом встановлено, що зобов`язання відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми позики в розмірі 267160,00 грн. є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

У договорі позики від 11 квітня 2016 року сторони погодили процентну ставку в розмірі 0,2% у місяць.

В цивільному законодавстві передбачена презумпція відплатності договору (частина 5 статті 626 ЦК України). У частині першій статті 1048 ЦК України закріплено загальне правило про відплатність договору позики, за яким позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто у частині першій статті 1048 ЦК України передбачена презумпція відплатності договору позики, яка діє за умови, якщо безоплатність договору позики прямо не встановлена нормою закону або конкретним договором.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

За таких обставин, вимоги позивача про стягнення процентів за користування позикою в розмірі 0,2 % на протязі 35 місяців, тобто за період з 11.05.2016 року по 12.03.2019 року, в розмірі 700 доларів США, що за курсом НБУ станом на подання позову складає 18701,20 грн. підлягають також задоволенню.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тлумачення статей 625 та 1050 ЦК дозволяє стверджувати, що при неповерненні або несвоєчасному поверненні позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання, а тому останній зобов`язаний сплатити позикодавцеві три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України у розмірі 270 доларів США, що складає 7 213,32 грн. (270 дол. США *26,716 грн.), які вираховуються наступним чином: 10000 дол. США *3%= 300 *0,9= 270 доларів США за період з 1.05.2018 року по 12.03.2019 року. Вказаний розрахунок відповідачем спростований належними та допустимими доказами не був, а тому суд погоджується з наведеним розрахунком позивача в позові, та в цій частині позову суд задовольняє позовну вимогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періодів порівнянні з базовим.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 27 січня 2016 року № 6-771цс15, від 22 березня 2017 року № 2311цс16.

Суд встановив, що 11.04.2016 року був укладений договір позики, за умовами якого грошовий еквівалент зобов`язань був визначений у доларах США, а саме відповідач одержав позику у сумі 10 000 доларів США, тому суд вважає за доцільне відмовити в стягнення інфляційних збитків за прострочення виконання зобов`язання.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 45951,52 грн.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1ст.612 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Таким чином, аналізуючи вказані приписи ЦК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені, оскільки до суду не надано належних та допустимих доказів того, що за порушення виконання зобов`язання була передбачена неустойка, та відповідного письмового правочину щодо цього до суду надано не було.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 8 ч.2 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи,

які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Згідно зі статтею 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Визначення поняття збитків наводяться також у частині другій статті 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц, провадження № 14-79цс18.

На підтвердження своєї вимоги про стягнення упущеної вимоги в розмірі 5,5% річних, що становить 42602,45 грн. представник надає до суду роздруківку від РВС Банку, в якому визначена сама ця ставка, яку міг би отримати позивач, якщо вказані кошти не віддав би відповідачу, а розмістив їх би у банківській установі. Проте такі доводи позивача не є підставою для стягнення з відповідача упущеної вигоди.

Однак, при визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна, в тому випадку, якби зобов`язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача упущеної вигоди позивачем не доведено її наявності та її розміру, оскільки надана роздруківка датована 03.03.2019 року, а позивач надав позику відповідачу 11.04.2016 року, а тому в задоволенні вказаної вимоги суд вважає також відмовити.

Таким чином, проаналізувавши вище викладені обставини, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики від 11.04.2016 року в розмірі 267160,00 грн., 0,2 % за увесь час користування позикою у сумі 18701,20 грн., та 3% річних від простроченої суми в розмірі 7 213,32 грн., що всього складає - 293074 грн. 52 коп., а в іншій частині позовних вимог суд відмовляє за наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 2930,75 грн.

Згідно наданої до суду відповіді з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 08.04.2019 року, відповідач не зареєстрований за вказаною адресою в позові, тому враховуючи приписи ч. 9 ст. 28 ЦПК України, останньою відомою адресою відповідача є: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором позики.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 141, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 204, 525,610, 612, 625, 630, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суму боргу за договором позики від 11.04.2016 року в розмірі 267160 грн. 00 коп., 0,2% за користування позикою у розмірі 18701 грн. 20 коп., та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 7213 грн. 32 коп., а всього 293074 (двісті дев`яносто три тисячі сімдесят чотири) гривень 52 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , витрати по оплаті судового збору в розміру 2930 (дві тисячі дев`ятсот тридцять) гривень 75 коп.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач - ОСОБА_1 , місцеперебування: АДРЕСА_2 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , останнє відоме місцеперебування: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. не відомий, серія та номер паспорта НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 13 серпня 2019 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ