Головуючий суду 1 інстанції - Архіпенко А.В.
Доповідач -Кострицький В.В.
Справа № 423/1261/17
Провадження № 22-ц/810/278/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року м.Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Яреська А.В.

за участю секретаря Перишкін Т.М.

участники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Державне підприємство «Первомайськвугілля»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м.Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3,

на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 21 серпня 2018 року (суддя Архипенко А.В.), дата складення повного тексту рішення 13 вересня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2018 року ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 21 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3,звернувся до суду з апеляційною скаргою на нього, вважає його незаконним та необґрунтованим. Просив рішення скасувати в повному обсязі та ухвалити по справі нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме: поновити його на роботі, як незаконно звільненого та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі, згідно довідки про його середній заробіток, за період з 19.04.2014 року до прийняття рішення судом.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи: не з'ясовано, що незаконним звільненням його з роботи відповідач порушив його права; не з'ясовано, що як звільнений з роботи, він знаходився не у вимушеному простої, а у вимушеному прогулі; не з'ясовано, що відповідач визнав незаконність звільнення позивача не самостійно, а під час подання позовної заяви до суду; не з'ясовано, що підприємство відмовилось врегулювати питання стану позивача на роботі з його представником, не приймаючи в нього заяви в порушення Закону України «Про звернення громадян»; не з'ясовано, що відповідач, видавши наказ про скасування наказу про звільнення під час подачі позову до суду та під загрозою подачі позовної заяви фактично частково визнав позовні вимоги. Також скаржник посилається на порушення норм процесуального права, а саме ст. 13 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, на його думку суд вийшов за межі своїх повноважень, бо відмовив у позовній вимозі, яку позивач не заявляв, а саме в стягненні середнього заробітку за час простою.

Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 28 вересня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3, залишено без руху.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 № 452/2017 ліквідовано Апеляційний суд Луганської області та утворено Луганський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Луганську область, з місцезнаходженням у містах Луганську та Сєвєродонецьку.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

В газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови новоутвореного Луганського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного Луганського апеляційного суду з 03 жовтня 2018 року.

Указом Президента України №297/2018 від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Луганської області переведені на роботу на посаду суддів Луганського апеляційного суду.

В порядку, передбаченому статтею 33, частиною 1 статті 357 ЦПК України згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19 жовтня 2018 року дану справу розподілено судді-доповідачу ОСОБА_4, судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_5, ОСОБА_6

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року відкрито апеляційне провадження після усунення недоліків по апеляційній скарзі та надано строк для надання відзиву на апеляційну скаргу.

06 листопада 2018 року від представника ДП «Первомайськвугілля» надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, та такою, що задоволенню не підлягає.

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 09 листопада 2018 року справу призначено до апеляційного розгляду на 18 грудня 2018 року.

У зв'язку з перебуванням у відрядженні з 18.12.2018 по 22.12.2018 року судді - учасника колегії - ОСОБА_6 судове засідання не було проведено.

27 грудня 2018 року в судовому засіданні оголошена перерва до 10 січня 2019 року до 14 години 30 хвилин.

08 січня 2019 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення на пояснення представника відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні 27.12.2018 року.

У зв'язку зі знаходженням судді-учасника колегії ОСОБА_5 на лікарняному 10.01.2019 року справу було передано на повторний автоматизований розподіл, в результаті якого суддя Стахова Н.В. була замінена на суддю Назарову М.В.

Сторони до зали судового засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, оскільки відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом було встановлено що позивач перебував у трудових відносинах із ДП «Первомайськвугілля», працював на шахті «Гірська» з 26.09.2012, гірником підземним, що вбачається із копії трудової книжки позивача (а.с.5-7).

З копії Наказу № 58/к від 22.01.2015 року вбачається, що позивач був звільнений з підприємства за прогули без поважних причин з 19.07.2014 року (а.с.58).

З копії Наказу № 98-к/тр від 05.04.2017 року вбачається, що наказ № 58/к від 22.01.2015 р. щодо звільнення гірника підземного дільниці з видобування вугілля №3, ОСОБА_2 на підставі роз'яснення Мінсоцполітики від 08.07.2014 року № 7302/14-14/13 - скасовано (а.с. 9, 27).

В рішенні суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що на момент звернення позивача до суду - відповідач самостійно визнав неправильність своїх дій та усунув порушення прав позивача, скасувавши Наказ про його звільнення, а тому як на час звернення позивача до суду, так і на час розгляду справи спір між сторонами щодо поновлення на роботі позивача відсутній.

Судом першої інстанції було встановлено, що про факт відміни наказу про звільнення роботодавець повідомив ОСОБА_2 шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання: с.Хацьки, Черкаської області) листа від 06.04.2017 р. №01/320 із доданою копією наказу від 05.04.2017р. №98/к та повідомив у телефонній розмові.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач до теперішнього часу до виконання своїх трудових обов'язків не приступив, представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що ОСОБА_2 відомо про те, що наказ про його звільнення скасовано, проте на підприємство він до цього часу не з'явився, будь-яких дій для того щоб приступити до роботи не вчинив.

Колегія суддів відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з наступних підстав. Як визначено у ст.ст. 1, 3 Конституції України - Україна є соціальною, правовою державою, зміст і спрямованість діяльності держави є визначеними, у тому числі і її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини. Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України у рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Отже, обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати. Відповідно до трудового законодавства під вимушеним прогулом можна розуміти лише період з моменту коли працівник дізнався про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України, а не той період , що передував цьому, під час якого він не виконував своїх посадових обов'язків, не працював і відповідно не може розраховувати на оплату своєї праці у той момент, адже не працює у той період. Дії відповідача, що не здійснював за цей період виплат йому середнього заробітку тут слід визнати теж правомірними, адже фактично позивач не працював.

З огляду на зміст ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов'язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (тижневої) роботи та за умови провадження підприємством (установою, організацією) господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розпис; розцінки та норми праці; накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок, матеріальної допомоги тощо); табель обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжна відомість.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до переоцінки доказів, незгоди із висновком суду та власного тлумачення позивачами характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам законності та обґрунтованості, у зв'язку з чим відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 369, 375, 377, 381, 382, 383, 384, 389,390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якого діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 11 січня 2019 року.

Головуючий:

Судді: