Постанова

Іменем України

10 січня 2019 року

м. Київ

справа № 308/8040/16-ц

провадження № 61-24152св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «Фанфан»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від

23 грудня 2016 року у складі колегії судів: Мацунича М. В., Куштана Б. П., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року приватне підприємство «Фанфан» (далі - ПрП «Фанфан») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що27 жовтня 2015 року між сторонами було укладено договір № 4 про підвищення кваліфікації, згідно якого позивач вчинив комплекс заходів щодо підвищення кваліфікації ОСОБА_4 При укладенні договору сторони виходили з того, що відповідач має намір оформити трудові відносини з позивачем не менш ніж на 12 місяців із моменту підписання наказу про прийняття на роботу. Також сторони погодили вартість навчання, яка складає суму в розмірі 9 400,00 грн. 21 січня 2016 року наказом № 11 відповідач була прийнята на роботу до ПрП «Фанфан» на посаду офіціанта з окладом згідно штатного розпису. Однак, не відпрацювавши 12 місяців, 24 квітня 2016 року наказом № 32 ОСОБА_4 була звільнена з посади офіціанта у зв'язку із прогулом без поважних причин. Відповідно до пункту 2.6.4 Договору, відповідач зобов'язана відшкодувати позивачу вартість навчання у розмірі 9 400,00 грн, однак добровільно цього не зробила.

У зв'язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму у розмірі 9 400,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від

16 вересня 2016 року у задоволенні позову ПрП «Фанфан» до ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належного доказу про сплату чи перерахунок ним третій особі коштів за проходження навчання ОСОБА_4, а тому суд не може робити висновки, що вказана сума підлягає поверненню відповідачем на користь позивача.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПрП «Фанфан» задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПрП «Фанфан» суму в розмірі 9 400,00 грн у рахунок відшкодування витрат за навчання.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відповідач у супереч вимогам пункту 2.6. Договору про підвищення кваліфікації, пропрацювала у ПрП «Фанфан» менше 12-ти місяців із моменту підписання наказу про прийняття її на роботу, що свідчить про порушення взятих на себе зобов'язань, тому для неї настають цивільно-правові наслідки, передбачені договором, укладеним між сторонами, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом відшкодування витрат (збитків), понесених на її навчання.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не було застосовано до даних правовідносин статтю 212 ЦК України, оскільки саме з вини позивача відповідач не відпрацювала 12-ти місяців із моменту підписання наказу про прийняття її на роботу. Вказує на те, що позивач змушував виконувати її в неробочий час іншу роботу, яка не входила у її обов'язки офіціанта, а саме: миття туалетів, прибирання приміщень закладу та інше. Зазначає, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року досліджував нові докази, які не були надані суду першої інстанції без поважних причин. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції долучив до матеріалів справи розписки щодо оплати її навчання, які не відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні. Також зазначала про те, що навчання було здійснено не фаховими спеціалістами та частково не стосувалось майбутньої посади.

22 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПрП «Фанфан» на касаційну скаргу ОСОБА_4, у яких зазначено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги ОСОБА_4 є безпідставними та зводяться до її незгоди з ухваленим судовим рішенням. Також вказують, що договір від 27 жовтня 2015 року № 4 про підвищення кваліфікації станом на дату ухвалення оскаржуваного судового рішення відповідачем не оскаржувався та відповідно не визнаний судом недійсним, тому відповідно до вимог статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди встановили, що навчанню ОСОБА_4 передувало подання останньою заяви від 27 жовтня 2015 року до ПрП «Фанфан», згідно якої відповідач просила ПрП «Фанфан» з метою її працевлаштування організувати для неї курси (семінари) по підвищенню кваліфікації, а після проходження цих курсів зобов'язувалась оформити з позивачем трудові відносини не менше ніж на 12-ть місяців із моменту підписання наказу про прийняття на роботу (а. с. 4).

Того ж дня між ПрП «Фанфан» та ОСОБА_4 було укладено договір № 4 про підвищення кваліфікації. У пункті 2.6.4. цього договору зазначено, що у випадку дострокового (до закінчення терміну вказаного у пункті 2.6.) розірвання

ОСОБА_4 трудових відносин із ПрП «Фанфан» із власної ініціативи або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4, 5, 7 і 8 статті 40 КЗпП України та пунктом 2 статті 41 КЗпП України, ОСОБА_4 зобов'язується відшкодувати ПрП «Фанфан» повний розмір здійснених останнім витрат на навчання.

Пунктом 3.3. цього договору передбачено, що звільнення ОСОБА_4 є юридичним фактом, який породжує цивільно-правові обов'язки у ОСОБА_4 стосовно відповідного відшкодування витрат ПрП «Фанфан» по оплаті за підвищення кваліфікації (професійну підготовку, навчання, перепідготовку, тощо) (а. с. 5 на звороті).

На виконання вимог пункту 2.3. Договору від 27 жовтня 2015 року № 4 між ПрП «Фанфан» та ОСОБА_4 було укладено Додаткову угоду № 4 від 27 жовтня

2015 року, згідно якої сторони погодили навчання, оплата якого здійснюється на умовах та у порядку, визначеному Договором про підвищення кваліфікації. Забезпечує навчання ПрП «Фанфан», яке буде здійснено у період з 29 жовтня до 27 грудня 2015 року. Вартість навчання становить 9 400,00 грн (а. с. 6).

Згідно наказу від 21 січня 2016 року № 11 ПрП «Фанфан», починаючи з 21 січня 2016 року прийняло на роботу на посаду офіціанта ОСОБА_4 (а. с. 7).

Наказом від 24 червня 2016 року № 32 ПрП «Фанфан» звільнило з 24 червня 2016 року ОСОБА_4 з посади офіціанта на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважних причин, починаючи з 09 червня до

24 червня 2016 року (а. с. 8).

Під час апеляційного розгляду цієї справи ПрП «Фанфан» надало додатки № 2 до договорів від 27 жовтня 2015 року № 1, № 2 та № 3 стосовно вартості послуг та порядку розрахунків за виконання вимог пункту 3.1. цих договорів (а. с. 26-34).

Згідно розписки від 11 січня 2016 року - ОСОБА_8 отримав оплату за договором № 1 від 27 жовтня 2015 року в повному обсязі у розмірі 16 000,00 грн, ОСОБА_9 розпискою від 14 січня 2016 року підтвердила, що отримала оплату за договором № 2 від 27 жовтня 2015 року в повному обсязі у розмірі

20 900,00 грн та ОСОБА_10. своєю розпискою від 11 січня 2016 року підтвердила, що отримала оплату за договором № 3 від 27 жовтня 2015 року в повному обсязі у розмірі 29 300,00 грн (а. с. 66-71).

Згідно зі статтею 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша стаття 638 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Отже судами було встановлено, що між сторонами 27 жовтня 2015 року було укладено договір № 4 про підвищення кваліфікації та додаткову угоду № 4 до договору № 4 про підвищення кваліфікації, згідно яких сторони погодили навчання, оплату навчання та обов'язок ОСОБА_4 після отриманого навчання пропрацювати у ПрП «Фанфан» на посаді офіціанта не менше 12-ти місяців.

21 січня 2016 року ОСОБА_4 була прийнята на роботу до ПрП «Фанфан» на посаду офіціанта, а 24 червня 2016 року вона була звільнена з роботи з посади офіціанта, у зв'язку з прогулом, тобто всупереч вимог пункту 2.6. договору про підвищення кваліфікації пропрацювала у позивача менше 12-ти місяців із моменту підписання наказу про прийняття її на роботу, що свідчить про порушення нею взятих на себе зобов'язань.

Таким чином суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ПрП «Фанфан» підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_4 порушила вимоги договору від 27 жовтня 2015 року № 4 про підвищення кваліфікації.

Відповідно до положень статті 303 ЦПК України2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Суд апеляційної інстанції встановивши, що суд першої інстанції не виконав вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, визнав надані до нього докази такими, що підлягають прийняттю і дослідженню з метою правильного вирішення справи, про що навів відповідні мотиви.

Отже, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги стосовного того, що позивач своїми діями змусив відповідача порушити умови договору від 27 жовтня 2015 року № 4 про підвищення кваліфікації, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, тому не можуть вказувати на порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 212 ЦК України.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду по суті вирішення спору і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик