Справа № 204/5781/19
Провадження № 2/204/1571/19
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Сокол К.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про здійснення перерахунку заборгованості, відповідно до виконавчого листа №2-2098/10 виданого 03.08.2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, -

ВСТАНОВИВ:

16 серпня 2019 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Чечелівського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про здійснення перерахунку заборгованості, відповідно до виконавчого листа №2-2098/10, виданого 03.08.2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя.

В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що в провадженні Чечелівського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження №533113681 від 30.01.2017 року з примусового виконання виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 року, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з Позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 12.01.2010 року до досягнення повноліття дітей. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Чечелівським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р., станом на 30.11.2018 р., заборгованість становила 91084,88 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Чечелівським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р. станом на 31.12.2018 р., заборгованість становила 65740, 60 грн. Відповідно до (повторного) розрахунку заборгованості, наданого Чечелівським ВДВС м.Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р., станом на 31.12.2018 р., заборгованість становила 96913,33 грн. 29.01.2019 р. в рахунок погашення заборгованості, згідно виконавчого листа №2- 2098/10 від 03.08.2010 р. позивачем було оплачено 92036, 84 грн. Однак, здійснивши власний розрахунок погашення заборгованості, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р. ОСОБА_1 було встановлено, що станом на 01.01.2019 позивачем здійснена переплата на загальну суму 37024,12 грн. у зв`язку з необґрунтованим застосуванням розміру частки прожиткового мінімуму в 50% замість 30% та перевищенням допустимих розмірів утримуваних коштів з заробітної плати, передбаченого ст.128 КЗпП України в розмірі 70%. З урахуванням зазначеного, позивач просив зобов`язати Чечелівський ВДВС вказану суму переплачених коштів зарахувати в рахунок наступних чергових платежів у виконавчому провадженні та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 серпня 2019 року позовна заява була залишена без руху та надано строк для усунення недоліків. На виконання ухвали суду позивачем 05.09.2019 року усунені недоліки.

Ухвалою суду від 07.10.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 07.10.2019 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками.

З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались.

Відповідач у встановлений судом строк не надав суду відзив на позовну заяву; та у зв`язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з наступним.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основні доводи позовної заяви зводяться до незгоди ОСОБА_1 з розмірами нарахувань аліментів, здійснених державним виконавцем, оскільки останні перевищували 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та в сумі перевищували межу 70% отримуваних позивачем доходів, утримання яких дозволено ст.128 КЗпП України, що призвело до переплати, проте, із зазначеним суд не погоджується, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що в провадженні Чечелівського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області перебуває виконавче провадження №533113681 від 30.01.2017 року з примусового виконання виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 року, виданого Комунарським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з Позивача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 12.01.2010 року до досягнення повноліття дітей (а.с.7-8).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Чечелівським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р., станом на 30.11.2018 р., заборгованість з аліментів становила 91084,88 грн. (а.с.9).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого Чечелівським ВДВС м. Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р. станом на 31.12.2018 р., заборгованість становила 65740, 60 грн. (а.с.10).

Відповідно до (повторного) розрахунку заборгованості, наданого Чечелівським ВДВС м.Дніпра ГТУЮ Дніпропетровської області, згідно виконавчого листа №2-2098/10 від 03.08.2010 р., станом на 31.12.2018 р., заборгованість становила 96 913,33 грн. (а.с.11).

29.01.2019 р. в рахунок погашення заборгованості, згідно виконавчого листа №2- 2098/10 від 03.08.2010 р. позивачем було оплачено 92036, 84 грн. (а.с.12).

Відповідно до чч.1, 2, ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.89, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.91 та набула чинності для України 27.09.91, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст.180 СК, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина 3 ст.181 СК визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст.182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ст.183 СК, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 №2037-VIII, що набув чинності 08.07.2017 року, ч.2 ст.182 СК викладено в такій редакції: «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку».

Отже, вказаним законом, з 08.07.2017 року було збільшено мінімальний розмір аліментів, які підлягають стягненню з платника аліментів. Визначаючи розмір аліментів на дитину (дітей), суд не може визначити їх розмір на одну дитину менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (до внесення змін у ст.182 СК, яким визначався розмір - 30%).

Суд не визначає мінімального розміру аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів суд ураховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема ч.2 ст.182 СК.

Окрім того, згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.17 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 за №3 зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення.

У ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право дитини, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Разом з тим збільшення мінімального розміру аліментів не потребує ухвалення нового рішення про збільшення розміру аліментів та як наслідок видачі нового виконавчого листа, і в даному випадку, навіть якщо у рішенні суду при визначенні розміру аліментів є посилання на їх мінімальну межу, це не може бути підставою для неврахування законодавчих змін в розрахунку розміру аліментів.

Питання визначення мінімального розміру аліментів, що мають стягуватись з боржника, віднесені до повноважень державного виконавця, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення аліментів. Зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на дитину не потребує перегляду постановлених раніше судових рішень та видачі нових виконавчих документів про їх стягнення, за аналогією з регулярною зміною розмірів прожиткового мінімуму.

Розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, керуючись вимогами ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", відповідними нормами сімейного законодавства, а також постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року N 146 (з наступними змінами) "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб".

Що стосується посилань позовної заяви на перевищення виконавцем допустимих меж, встановлених ст.128 КЗпП України, щодо утримання не більш як 70% від доходів, суд зазначає, що позивачем, в порушення вимог ст.ст.77-78 ЦПК України, не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо підтвердження свого працевлаштування протягом періоду нарахування заборгованості з аліментів та розміру отримуваного доходу, в свою чергу, суми доходу зазначені позивачем у власному розрахунку та власне сам розрахунок нічим об`єктивно не підтверджений та судом до уваги не приймається.

Відповідно до ч.3 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно ч.1-3 ст.195 Сімейного кодексу України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном.

Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Відповідно до Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року N 512/5, якщо боржник не працює або відсутня інформація про отримання боржником доходів, державний виконавець розраховує заборгованість у такому самому порядку, виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості.

Розмір середньої заробітної плати повідомляють органи статистики на запит державного виконавця.

А тому, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.11), виконавцем, відповідно до вищезгаданих норм, за відсутності даних про працевлаштування та доходи боржника, було використано середню заробітну плату працівника для даної місцевості під час розрахунку заборгованості з аліментів.

Що стосується вимог позовної заяви про зобов`язання Чечелівського ВДВС «зарахувати в рахунок наступних чергових платежів» різниці переплачених коштів на користь Заверіко (Казакевич) І.І. , суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Вимога зобов`язати орган виконавчої служби вчиняти певні дії щодо вже сплачених аліментів в майбутньому - не може бути задоволена судом, оскільки захисту підлягає тільки порушене право, хоч у цьому випадку і таке не мало місце, оскільки добровільно сплачені позивачем кошти на погашення заборгованості з аліментів відповідно до ч.2 ст.179 СК України є власністю дитини, а не органу ДВС.

Окрім того, у випадку незгоди з розрахунком виконавця чи іншими діями/бездіяльністю виконавця, позивач, як боржник у виконавчому провадженні не позбавлений права на звернення до суду зі скаргою згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», за правилами встановленими Розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Отже, встановлені обставини справи та зібрані докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,27 Конвенції ООН «Про права дитини», ст.ст. 141,179, 180-183, 195 СК України, ст.ст.71,74 Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 4, 12, 19, 141, 264-265, 274, 276, 277 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Чечелівського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про здійснення перерахунку заборгованості, відповідно до виконавчого листа №2-2098/10 виданого 03.08.2010 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Токар