Справа № 462/1483/19 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/2188/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2019 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар Фейір К.О.

з участю : позивача ОСОБА_1 ,відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 462/1483/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.,-

в с т а н о в и в :

Позивачка 5 березня 2019 року звернулася у суд з позовом, збільшивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 1 вересня 2018 року, та на її утримання до досягнення їх донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу). Свої вимоги мотивує тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 2 листопада 2016 року і від спільного подружнього життя мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, після народження доньки сімейні відносини між ними поступово стали погіршуватися, виникали сварки, що призвело до того, що вона з донькою вже близько шести місяців проживає у своїх батьків окремо від відповідача. Протягом усього цього періоду відповідач майже не навідується до них і з вересня 2018 року припинив надавати кошти на утримання сім`ї. Враховуючи, що вона також потребує матеріальної допомоги від чоловіка і не може забезпечити належне фінансове забезпечення їхньої доньки, відповідач, який є здоровим та працездатним, зобов`язаний утримувати їх з донькою. Між тим, відповідач є фізичною особою-підприємцем, володіє фізичним та інтернет магазином, а тому в змозі фінансово допомагати своїй сім`ї. За наведеного просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням суду позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 5 березня 2019 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки від його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення їх донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьохрічного віку, починаючи з 5 березня 2019 року.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 768,40 грн. судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць звернуто до негайного виконанню.

В решті позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням , вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що процесуальні порушення полягають у тому, що суд належним чином не повідомив його про дату та час розгляду справи, внаслідок чого він був позбавлений права подати докази та заперечення на позовну заяву. Зазначає, що у справі відсутні докази того, що дитина проживає з позивачкою, а відтак не з`ясовано чи має вона право на отримання аліментів. Твердження позивача про те, що відповідач не проживає з позивачкою та дитиною, не підтверджене жодними доказами, зазначає, що неодноразово навідувався до дитини за місцем реєстрації, однак ні позивача ні дитини там не має, що свідчить про переховування останньої. Крім цього, стверджує, що належним чином дбає про дитину, забезпечує її всім необхідним, що стверджується копіями відповідних квитанцій. Щодо стягнення аліментів на дружину зазначає, що остання не надала доказів того, що дитина проживає з нею, а також того, що вона дійсно потребує матеріальної допомоги та перебуває на нижчому за прожитковий рівні матеріального забезпечення. Звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні відомості про доходи позивача та відповідача, а тому суд дійшов безпідставного висновку , що відповідач може надавати позивачу матеріальну допомогу. Звертає увагу на безпідставне посилання на вимоги ч.3 ст.75 СК, якою врегульовано утримання непрацездатних чоловіка або дружини, однак позивач не відноситься до категорії непрацездатних осіб. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення позивачки на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд дійшов висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1-3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено такі обставини.

Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 2 листопада 2016 року і від спільного подружнього життя мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.3, 4/.

Позивачка стверджує, що з вересня 2018 року сторони проживають окремо, відповідач не надає коштів на утримання дитини і позивачки, хоча в змозі такі надавати, так як здійснює підприємницьку діяльність.

Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів на дитину в розмірі ј частини заробітку відповідача, суд виходив з вимог закону та якнайкращих інтересів дитини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Згідно з ст.3 Сімейного кодексу України подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України).

Приписами ч.1-3 ст.181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом встановлено, що сторони не досягли згоди щодо утримання дитини.

У зв`язку з тим, що справа розглянута судом першої інстанйції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, суд бере до уваги надані відповідачем докази, які підтверджують те, що відповідач періодично купує необхідні дитині речі та ліки, однак зазначеного недостатньо для належного забезпечення дитини. Крім цього, суд звертає увагу, що зазначені квитанції та чеки у переважній більшості підтверджують придбання речей та продуктів для дитини у 2018 році, в той час як з позовом позивач звернулась у березні 2019 року.

Згідно з ст.181 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Стягуючи аліменти на дитину в розмірі ј частини заробітку відповідача, судом першої інстанції враховано зазначені норми закону, які спрямовані на право дитини отримувати належне утримання від своїх батьків, на яких законом покладений обов`язок забезпечувати її до повноліття.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не довела права на отримання аліментів, оскільки не подала доказів, що дитина проживає з нею є безпідставним та голослівним, оскільки з довідки про склад сім`ї №109 від 19.04.2019 року встановлено,що дитина проживає з матір`ю. Зазначене підтверджується також розпорядженням Личаківської РА №226 від 24 травня 2019 року про встановлення днів побачень відповідачу з дочкою.

Крім цього, відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Що стосується доводів відповідача про відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу позивачу, яку суд стягнув в розмірі 1/6 частини доходів відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно з ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак відповідач не подав суду жодних доказів про своє місце праці та отримувані доходи.

Натомість з матеріалів справи встановлено, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною по 27 квітня 2020 року, що стверджується копією наказу ПАТ «Кредобанк» №587-в/тр від 07 липня 2017 року (а.с.5).

Зазначене свідчить, що позивач не працює у зв`язку з тим, що доглядає дитину.

Відповідно до ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що тягар доказування про відсутність можливості надавати дружині утримання лежить саме на чоловікові, однак як зазначалося вище відповідачем не подано доказів про відсутність такої можливості.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд розглянув справу у відсутності відповідача є необґрунтованими, так як справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, що відповідає вимогам п.4 ч.4 ст.19 ЦПК України, так як справа є незначної складності та стосується утримання малолітньої дитини, а тому пріоритетом є її швидкий розгляд.

Відповідач скористався своїм правом на оскарження рішення та не був позбавлений права надати докази щодо свого матеріального становища до суду апеляційної інстанції, однак таких не надав.

Твердження в апеляційній скарзі про відсутність підстав для застосування вимог ст.75 ЦПК України є доречними, однак суд звертає увагу, що суд першої інстанції не посилався на зазначену норму закону в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 23 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України. Повний текст постанови складений 14 листопада 2019 року.

Головуючий: Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк