Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/158/19

31 липня 2019 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,

з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Богородчани цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старобогородчанська сільська рада об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, про встановлення земельного сервітуту,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідача про встановлення земельного сервітуту.

Заявою від 13.03.2019 року (а.с.32-33) позивачка змінила (уточнила) предмет позову.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та пояснили, що позивачка є власником земельної ділянки та розташованих на ній житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 . З часу придбання вказаного домоволодіння, а саме з 1988 року, для проходу та проїзду до свого господарства зі сторони вулиці Грушевського вона та члени її сім`ї користувалися громадською дорогою, яка проходить повз господарство відповідача ОСОБА_2 , яке він придбав у попереднього власника ОСОБА_3 . Вказаною громадською дорогою, яка передбачена у генеральному плані села Скобичівка, користувалися й інші односельчани. На початку травня 2019 року у неї з відповідачем через малозначимий привід виник побутовий конфлікт, після чого останній встановив металевий шлагбаум на громадській дорозі, чим перекрив заїзд до її господарства. В обгрунтування своєї позиції відповідач пояснив, що спірний заїзд є частиною його земельної ділянки й надалі він не буде дозволяти проїзд своєю ділянкою. Для вирішення конфліктної ситуації вона звернулася в Старобогороданську сільську раду, де їй повідомили, що під час виготовлення документів на приватизацію земельної ділянки попереднім власником ОСОБА_3 , сільською радою допущено помилку та включено громадську дорогу в загальну площу земельної ділянки ОСОБА_3 . На даний час для проходу та проїзду до свого господарства вона користується проїздом, який проходить через подвір`я ОСОБА_4 . Разом з тим, такий заїзд є неналежним, оскільки є вузьким, через що не має можливості заїхати вантажний автомобіль, зокрема пожежний автомобіль. На її звернення щодо укладення договору земельного сервітуту відповідач не відреагував. Оскільки в добровільному порядку вирішити виниклий спір відповідач відмовляється, просить позов задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що дійсно відповідач протягом близько десяти років добровільно надавав позивачці дозвіл на заїзд до її господарства через свою земельну ділянку. Разом з тим, останнім часом до позивачки часто приїжджають багато гостей, які залишають свої автомобілі на його земельній ділянці на тривалий час. Через скупчення автомобілів він не має можливості використовувати цей заїзд до власного будинку, що створює йому значні незручності. Оскільки до господарства позивачки є інший належний заїзд, він припинив надавати позивачці можливість заїзду до свого господарства через свою земельну ділянку. Вважають вимоги позивачки безпідставними, а тому у задоволенні позову просять відмовити.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Старобогородчанської сільської ради об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що позивачка для заїзду до свого господарства завжди користувалася громадською дорогою, яка відзначена й у генеральному плані села, однак на даний час помилково включена в загальну площу земельної ділянки відповідача. Вважає інший заїзд до господарства позивачки неналежним, оскільки його ширина не дозволяє забезпечити безперешкодний проїзд вантажного автомобіля. Крім того зазначила, що цей заїзд є частиною господарства ОСОБА_4 , через яке він добровільно надає дозвіл позивачці на заїзд до свого господарства. Під час вирішення спірного питання сільська рада пропонувала укласти договір земельного сервітуту, однак в добровільному порядку сторони такої згоди не дійшли. Вважає позов обгрунтованим, тому просить його задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Статтею 99 ЗК України передбачено, що власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів як право проходу та проїзду на велосипеді та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Положеннями ч.1 ст.100 ЗК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Статтею 403 ЦК України визначено, що сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Відповідно до ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації, тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Судом встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (т.1 а.с.6). Свідоцтвом про право власності від 04.11.2010 року (т.1 а.с.123) підтверджується право власності позивачки на 1/2 домоволодіння за цією ж адресою. Оскільки вказана земельна ділянка не примикає до вулиці АДРЕСА_1 , то для заїзду до свого господарства позивачка та її сім`я використовували проїзд з південного заходу. Наявність такого під`їзного шляху й факт користування ним позивачкою та її сім`єю протягом останніх десяти років сторонами не оспорюється. Також наявність проектованого заїзду до господарства позивачки зі сторони південного заходу (на даний час фактично через земельну ділянку відповідача) підтверджується викопіюванням з генплану (т.1 а.с.211) та опорного плану (т.1 а.с.212) села Скобичівка, планом відводу земельної ділянки під будівництво житлового будинку, наданому колишньому чоловікові позивачки ОСОБА_5 (т.1 а.с.238), а також планом відводу земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку відповідача ОСОБА_2 (т.1 а.с.213) та проектом забудови земельної ділянки ОСОБА_2 (т.2 а.с.4).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала показання про те, що позивачка для заїзду до свого господарства користувалася громадською дорогою, яка прилягає з південного заходу. Навесні 2019 року, під час вирішення конфлікту між сторонами, від представників сільської ради вона дізналася, що громадську дорогу приватизував відповідач ОСОБА_2 . Зазначила, що вказаною громадською дорогою користувалися й інші жителі села Скобичівка.

Аналогічні показання, зокрема, про наявність у позивачки проїзду з південно-західної сторони та користування ним іншими жителями села Скобичівка надали в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що позивачка для заїзду до свого господарства користувалася громадською дорогою, яка розділяє дві земельні ділянки відповідача. Зазначив, що під`їзна дорога з північного заходу є частиною його господарства і він добровільно дозволяє проїзджати позивачці та її сім`ї. Наголосив, що цей проїзд є вузький і непридатний для проїзду вантажних автомобілів.

Наявність проектованого заїзду до господарства позивачки з південного заходу підтвердив у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 начальник відділу містобудування та архітектури Богородчанської районної державної адміністрації Івано-Франківської області.

Наявність спірного існуючого шляху, який прокладений та примикає до металевих воріт, що є частиною огорожі господарства позивачки, видно з долучених фогографій (т.1 а.с.19, 21, 22, 83, 86, 160).

Висновком експертного дослідження від 15.02.2019 року № 007/02-19 (т.1 а.с. 58-64) констатовано, що :

- можливість проїзду на автотраспортному засобі на земельну ділянку площею 0,1540 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , здійснюється лише з північного заходу і є неналежним. Проїзд вантажного автотранспорту, у тому числі і пожежного автомобіля, є неможливий. Можливість вільного проїзду до житлового будинку ОСОБА_1 , який розташований за адресою : АДРЕСА_1 відсутня;

- влаштування належного проїзду на автотранспортному засобі та пішого проходу на земельну ділянку та до житлового будинку ОСОБА_1 є можливим з використанням земель загального користування (землі транспорту), які передбачені генпланом села Скобичівка з південного заходу, через земельну ділянку ОСОБА_2 площею 0,1507 га, з кадастровим номером НОМЕР_3 (державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 від 20.10.2006 року (додаток № 7). Між земельними ділянками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходяться металічні ворота, які б давали можливість вільного проїзду на автотранспортному засобі та пішого проходу на земельну ділянку та до житлового будинку ОСОБА_1 . Однак, через встановлений металевий шлагбаум по межі від А до Б (додаток №7) між землями сільської ради та землею ОСОБА_2 . прохід та проїзд перекритий;

- технічна можливість встановлення земельного сервітуту є. Відповідно до План-схеми земельних ділянок (кадастрові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3 ) з проектом встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, за адресою : АДРЕСА_1 та 29 (додаток № 8), земельний сервітут на право проходу та право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху шириною 3,5 м (позначений зеленим кольором), може бути встановлений на частину земельної ділянки на земельній ділянці площею 0,1507 га з кадастровим номером НОМЕР_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_4 від 20.10.2006 року і знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , має площу 0,0147 га та довжини 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28 м, 17,67 м.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача та його представника про те, що у позивачки наявний інший належний заїзд до її господарства зі сторони північного заходу, оскільки таке твердження спростовується висновком експертного дослідження від 15.02.2019 року №007/02-19, довідкою Старобогородчанської сільської ради об`єднаної територіальної громади Богородчанського району Івано-Франківської області від 22.01.2019 року № 140 (т.1 а.с.140), актом про проведення експеритменту щодо встановлення технічної можливості проїзду пожежного автомобіля від 10.04.2019 року з додатками (т.1 а.с.127-139), наданими в судовому засіданні поясненнями представника Старобогородчанської сільської ради, судового експерта Максимчина А.Д., показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 які в своїй сукупності не викликають сумнівів у їх достовірності.

Суд не приймає до уваги до уваги показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про те, що у позивачки не було заїзду до свого господарства через земельну ділянку відповідача, оскільки в судовому засіданні вони самі ствердили про наявність громадської стежки, яка розділяє його земельну ділянку, однак не змогли повідомити її ширину.

Не бере до уваги суд посилання відповідача й на лист Івано-Франківської філії державного підприємства Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДІПРОМІСТО» від 02.04.2019 року № 7/127 (т.1 а.с.99) про відсутність у генеральному плані с.Скобичівка проїзду через земельну ділянку відповідача. Викладена у цьому листі інформація спростовується інформацією, викладеною у листі цього ДП «ДІПРОМІСТО» від 04.04.2019 № 7/134 (т.1 а.с.126) про наявність елементу транспортного шляху для під`їзду до господарств на вулиці Грушеського, 27 та Грушевського, 29, а також наведеними вище іншими дослідженими та перевіреними судом доказами.

Беручи до уваги сукупність досліджених та перевірених у справі доказів, суд вважає, що позивачка обрала вірний спосіб захисту свого порушеного права, яке підлягає відновленню шляхом встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту щодо частини земельної ділянки відповідача у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку позивачки відповідно до розмірів, вказаних у висновку експерта від 15.02.2019 року № 007/02-19.

Крім цього позивачкою ставиться питання про стягнення 19248,41 грн. судових витрат.

Частиною 1 та 2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються : у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до переліку судових витрат, сплачених позивачкою у зв`язку із розглядом справи (т.2 а.с.24), підтвердженими на думку суду є витрати, зокрема, про сплату судового збору на суму 768,40 грн. (т.1 а.с.1), проведення експертного дослідження на суму 7000 грн. (т.2 а.с.25-29), оплату послуг поштового зв`язку на загальну суму 210,08 грн. (77,20+38,48+46+48,40) (т.1 а.с.34-39; 89-92; 116-119; 162-168), а також оплату послуг з виготовлення фотодоказів на суму 269,93 грн. (т.2 а.с.30).

Судом також встановлено, що 11.03.2019 року між позивачкою та адвокатом Гордим М.М. укладено договір про надання правничої допомоги (т.2 а.с.31). Розділом 4 цього договору визначено положення про гонорар. Додатком 1 до вказаного договору є прейскурант цін на юридичні послуги. За умовами п. 4.7 договору, клієнт сплачує адвокату гонорар у день підписання акту приймання-передачі наданих послуг. Актом приймання-передачі наданих послуг від 03.07.2019 року (т.2 а.с.23) підтверджено надання позивачці правничих послуг на суму 11000 грн. та факт оплати нею таких послуг.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Враховуючи складність справи, що розглядається, виходячи з обсягу виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання таких робіт, пропорційності витрат до предмета спору, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимоги позивачки та стягнення з відповідача7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу (800 грн. за надання усної консультації з вивченням документів, 1200 грн. за складання позовної заяви та 5000 грн. за представництво інтересів в суді).

У задоволенні решти вимог (стягнення ще 4000 грн. за представництво інтересів позивачки у суді) слід відмовити.

Беручи до уваги викладене, на підставі ст.ст. 401, 403, 404 ЦК України, ст.ст. 98, 99, 100 ЗК України, керуючись ст.ст. 4, 263 265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки площею 0,0147 га з довжинами між точками «А», «Б», «В», «Г» 3,50 м, 17,72 м, 9,16 м, 12,57 м, 9,56 м, 4,68 м, 5,63 м, 9,28м, 17,67 м, що розташована на АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_2 згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 20.10.2006 року, кадастровий номер НОМЕР_3 , у виді права пішого проходу та проїзду на транспортному засобі по наявному шляху до земельної ділянки та житлового будинку ОСОБА_1 , розташованих на АДРЕСА_1 . Вказані межі земельного сервітуту прокласти у спосіб, зображений на схемі, що є додатком № 8 до висновку експертного дослідження від 15.02.2019 року № 007/02-19 судового експерта Максимчина А.Д.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15248,41 грн. судового збору.

У задоволенні решти позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення через суд першої інстанції.

Головуючий О. А. Шишко