РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року

м. Рівне

Справа № 557/1072/19

Провадження № 22-ц/4815/1439/19

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.
секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: військова частина НОМЕР_1
відповідач: ОСОБА_1

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Гощанського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2019 року, ухваленого в складі судді Пацко Д.В., у справі № 557/1072/19

в с т а н о в и в :
У липні 2019 року ВЧ НОМЕР_1 звернулась з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної військовослужбовцем під час виконання військового обов`язку.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2019 року у відкритті провадження відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства,оскільки спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

В апеляційній скарзі представник позивача посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду про відмову у відкритті провадження, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вказує, що судом не враховано, що збитки заподіяні внаслідок вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.407 КК України, що встановлено вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14.02.2018 року, а тому таке відшкодування шкоди не може бути розцінене у контексті п.2 ч.1 ст.19 КАС України. Зазначає, що позивач позбавлений можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до адміністративного суду у зв`язку з безумовним пропуском строку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Вказаним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Убачається, що звертаючись із зазначеним позовом, військова частина послалась на те, що вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 14.02.2018 року відповідач визнаний винним у вчиненні злочинну передбаченого ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем місця служби без поважних причин в умовах особливого періоду. Вважає, що внаслідок своєї недобросовісності, в період самовільного залишення військової частини, відповідач незаконно отримав грошові кошти, які, згідно з вимогами ст.1212 ЦК України (як такі, що одержані без належної правової підстави) підлягають поверненню. Станом на день звернення до суду, відповідач до матеріальної відповідальності згідно з п.29 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі», затвердженого Постановою ВРУ від 23.06.1995 № 243/95-ВР, не притягувався, грошові кошти не повернув.

З вказаних підстав позивач просить відшкодувати йому за рахунок відповідача матеріальні збитки, оскільки останній одержав кошти на які права не мав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Частиною четвертою статті 5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

З вимог чинного Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів вбачається, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, з приводу проходження публічної служби (пункт 2 частини першої статті 19).

Проходження публічної служби, відповідно, і військової служби - це процес діяльності особи на посадах, які вона обіймає, починаючи від моменту призначення на відповідну посаду та завершуючи припиненням публічної служби, із сукупністю всіх обставин і фактів, які супроводжують таку діяльність. Оскільки така професійна діяльність нерозривно пов`язана з отриманням оплати (винагороди) за роботу, яку особа виконує на відповідній посаді, то правовідносини, пов`язані з нарахуваннями, виплатами, утриманнями, компенсаціями, перерахунками заробітної плати, компенсацій, грошової допомоги під час виконання такою особою своїх посадових обов`язків, є одним з елементів проходження публічної служби, а під час звільнення з публічної служби - одним з елементів припинення такої служби.

Оскільки публічна служба є різновидом трудової діяльності, відносини публічної служби як окремий різновид трудових відносин існують на стику двох галузей права - трудового та адміністративного, тому правовідносини, пов`язані з прийняттям на публічну службу, її проходженням та припиненням, регламентуються нормами як трудового, так і адміністративного законодавства, а спори, які виникають з таких правовідносин, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

У справі, що розглядається, позов пред`явлено військовою частиною до фізичної особи - військовослужбовця про стягнення майнової шкоди внаслідок неправомірного перерахування грошового забезпечення в період самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, завданої ним під час проходження військової служби.

Підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначено Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців. Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати (пункти 1, 2 цього Положення).

Таким чином, спірні правовідносини виникли у зв`язку із завданням відповідачем шкоди державі під час проходження публічної служби, а тому, з огляду на вищезазначені вимоги закону, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, і питанням відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди, навіть якщо притягнення цієї особи до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди відбувається після її звільнення з військової служби.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження в цій справі, оскільки зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги правові позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постановах від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 та від 12.12.2018 у справі №734/3102/16-ц щодо того, що спірні правовідносини підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства, оскільки їх застосування в даному випадку відповідає вимогам національного законодавства та не порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не перешкоджає можливості особі реально захистити порушені, на її думку, права.

Доводи апеляційної скарги проте, що що збитки заподіяні внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а тому таке відшкодування шкоди не може бути розцінене у контексті п.2 ч.1 ст.19 КАС України, апеляційним судом відхиляються, оскільки ч.4 ст.407 КК України не містить такої кваліфікуючої ознаки, як «дії, що заподіяли збитки», а отже заподіяна матеріальна шкода внаслідок неправомірного перерахування грошового забезпечення в період самовільного залишення військовослужбовцем військової частини не взаємопов`язана із вчиненим злочином.
Крім того, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що військова частина НОМЕР_1 вже зверталася з аналогічними вимогами до адміністративного суду, доводи апеляційної скарги щодо того, що позивач позбавлений можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до адміністративного суду у зв`язку з безумовним пропуском строку пред`явлення такого позову є безпідставними і ґрунтуються на припущеннях. Про відсутність можливості захистити свої права шляхом пред`явлення позову до адміністративного суду може свідчити лише судове рішення про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі або про відмову у задоволенні адміністративного позову. Проте, такі судові рішення адміністративним судом за аналогічними вимогами військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 не ухвалювалися.

Враховуючи викладене вище, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки її постановлено судом з додержанням норм процесуального права, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України , апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Гощанського районного суду Рівненської області від 05 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 21 листопада 2019 року.

Головуючий :

Судді :