Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.08.2019 Справа №607/9897/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сливка Л.М.

за участі секретаря судового засідання Хамелко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явила до суду позов до відповідача Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора, у якому просить визнати за нею право власності на 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві помер її батько ОСОБА_2 , після смерті якого відкрилась спадщина на належну йому 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 59.9 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на яку він набув право власності як член колишнього колгоспного двору. Про дату та місце смерті батька ОСОБА_2 , як і про місце його постійного проживання за життя, їй не було відомо, оскільки рішенням Тернопільського районного суду від 30 вересня 1998 року він був визнаний безвісно відсутнім. Також зазначає, що дізнавшись про смерть батька, вона звернулась у нотаріальну контору з метою оформлення своїх спадкових справ, виявилось, що нею пропущено визначений законом шестимісячний строк на прийняття спадщини. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2019 року по справі їй визначено додатковий строк тривалістю два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_2 . Однак, звернувшись у нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, зокрема на належну померлому ОСОБА_2 частку у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , постановою нотаріуса їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на житловий будинок. З цих підстав, позивач позбавлена у нотаріальному порядку реалізувати свої спадкові права, тому змушена звернутися до суду із позовом про їх захист .

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Від відповідача Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника сільської ради , також, у заяві вказано, що відповідач не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільської районної державної нотаріальної контори надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника.

За вказаних обставин, відповідно до ст. 223 ЦПК України справу слід розглянути у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Судом установлено:

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок виданого 30 листопада 1989 року виконавчим комітетом Тернопільської районної Ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів №236 від 28 листопада 1989 року «Про оформлення права власності на жилі будинки» цілий житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 дійсно належить колгоспному двору, що складається із 10 членів, головою якого є ОСОБА_3 .

Відповідно із Інформаційною довідкою про технічний стан нерухомого майна №14 виданої 05 січня 2017 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 27 грудня 2016 року року по обліку бюро будинковолодіння АДРЕСА_1 рахується за: Рогач ОСОБА_4 , Рогач Дмитром Васильовичем, Рогач ОСОБА_5 Михайлівною, Рогач Ігор Дмитровичем, Рогач Ольгою Михайлівною, ОСОБА_6 Ігорівною, Рогач Наталією Ігорівною, ОСОБА_7 Ольгою ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 .

Відповідно із Інформаційною довідкою №13 виданою 05 січня 2017 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації, станом на 01 січня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за головою колишнього колгоспного двору ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок виданого 30 листопада 1989 року виконавчим комітетом Тернопільської районної Ради народних депутатів Тернопільської області Української РСР на підставі рішення виконкому Тернопільської районної Ради народних депутатів №236 від 28 листопада 1989 року та зареєстрованого в реєстровій книзі №1 за реєстровим №240.

Згідно Виписки із погосподарської книги, виданої 18 квітня 2019 року Байковецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області за № 590, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 )' станом на 01.07.1990 - двір колгоспника, членами якого були: ОСОБА_3 - голова двору; ОСОБА_10 - син; ОСОБА_11 - невістка; ОСОБА_12 - онук; ОСОБА_13 - невістка; ОСОБА_14 - правнука; ОСОБА_15 - правнука; ОСОБА_16 - онука; ОСОБА_2 - зять; ОСОБА_9 - правнука.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 місті Києві, про що складено актовий запис №19765 Відділу державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві та 19 грудня 2018 року Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області повторно видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 виданим повторно 16 жовтня 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільського районного управління юстиції Тернопільської області України, згідно якого батьками ОСОБА_9 зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_16 .

18 вересня 2008 року ОСОБА_9 зареєструвала шлюб із ОСОБА_17 , змінивши прізвище із « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_18 », що стверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .

Як убачається із Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про розірвання шлюбу №1, сформованого 29 січня 2019 року, згідно актового запису №60 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського районного управління юстиції у Тернопільській області від 17 липня 1997 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_16 .

Рішенням Тернопільського районного суду від 30 вересня 1998 року ОСОБА_2 , 1964 року народження, жителя АДРЕСА_1 області визнано безвісно відсутнім.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 лютого 2019 року задоволено позов ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та визначено ОСОБА_1 додатковий строк тривалістю у два місяці, який починає перебігати з моменту набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як убачається із наданих Тернопільською районною державною нотаріальною конторою матеріалів спадкової справи №144/2019 р., заведеної після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивач ОСОБА_1 звернулась у Тернопільську районну державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого батька ОСОБА_2 .

15 квітня 2019 року державним нотаріусом Тернопільської районної державної нотаріальної контори Підгайною І.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за №1026/02-14, згідно якої відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , зокрема на частку у житловому будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа та державної реєстрації права власності на житловий будинок.

У вказаній постанові зазначено, що крім ОСОБА_1 , інші спадкоємці у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 не зверталися.

Із технічного паспорта на житловий будинок АДРЕСА_1 , виготовленого 27 грудня 2016 року Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації слідує, що вказане будинковолодіння складається із: А житловий будинок, 1967 року побудови; а прибудова, 1971 року побудови; сх1 сходи; Б гараж, 1985 року побудови; В хлів, 1967 року побудови; Г літня кухня, 1970 року побудови; г прибудова, 1970 року побудови; Пг погріб, 1970 року побудови;1 ворота з хвірткою; 3 огорожа; Кр криниця.

Згідно експлікації приміщень до плану житлового будинку АДРЕСА_1 загальна площа житлового будинку становить 59,9 кв.м., житлова площа 49,4 кв.м.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-XII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності з 18 січня 1994 року).

Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Частиною 1статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно зі ст.120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.

За змістомст.123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-145цс13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15.

Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку.

Як установлено судом, після 15 квітня 1991 року, із вступом в силу Закону України Про власність майно вказаного колгоспного двору не змінилося.

Доказів того, що спірний житловий будинок станом на 15 квітня 1991 року було переведено до іншої суспільної групи, матеріали цивільної справи не містять.

Відтак, з огляду на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року належав до суспільної групи колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_3 та членами були: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , отже, кожному із них належить по 1/10 частині вказаного житлового будинку.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

В силу ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Судом установлено, що за життя ОСОБА_2 не було складено заповітного розпорядження, відтак, у даному випадку має місце спадкування за законом.

Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 Про судову практику у справах про спадкування, спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Судом установлено, що крім позивача ОСОБА_1 інших спадкоємців першої черги спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , які б в установленому законом порядку прийняли спадщину немає.

Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності.

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, враховуючи вимоги закону, беручи до уваги визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб, оскільки зазначені позивачем обставини унеможливлюють іншим способом захистити його права та інтереси, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 7 року ОСОБА_2 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 258, 259, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Байковецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Тернопільська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/10 частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 59,9 кв.м., житловою площею 49,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 7 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного рішення суду 01 серпня 2019 року.

Реквізити сторін:

-Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

-Відповідач: Байковецька сільська рада Тернопільського району Тернопільської області, адреса місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 43, с. Байківці, Тернопільського району, Тернопільської області, .

-третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Тернопільська районна державна нотаріальна контора, адреса місце знаходження: вул. Котляревського, 27, м. Тернопіль.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка