Дата документу 13.11.2019 Справа № 310/1410/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/1410/19 Головуючий у 1 інстанції Троценко Т.А.
Провадження № 22-ц/807/3344/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бердянської райдержадміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, треті особи Андріївська селищна рада, міськрайонне управління Держгеокадастру у Бердянському районі та у м. Бердянську про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай),-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Бердянської райдержадміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, треті особи Андріївська селищна рада, міськрайонне управління Держгеокадастру у Бердянському районі та у м. Бердянську про поновлення порушеного права та визнання права на земельну частку (пай).

В позові зазначала, що з 07. 07. 1986 року по 20. 11. 1992 року і з 15.03.1994 року по 21.01.1997 року вона являлася членом колгоспу «Світанок», мешкала в с. Андріївка Бердянського району Запорізької області, проте її не було включено до списку осіб, членів КСП «Світанок», які брали участь в розпаюванні землі, на отримання земельної частки (паю).

У 2018 році на зборах власників сертифікатів колишнього КСП «Світанок» вона дізналася про те, що не приймає участь у розпаюванні пасовища, оскільки вона не включена в Список громадян - членів КСП «Світанок», який є Додатком № 1 до Державного акту на право колективної власності на землю, а представник Бердянської райдержадміністрації пояснила їй, що розпаювання ще не завершено.

З довідки голови ліквідаційної комісії КСП «Світанок» вона дізналася про те, що державний акт на право колективної власності на землю виданий підприємству та зареєстровано в Книзі державних актів на право колективної власності на землю № 64 від 28.06.1995 року, і в цей період вона являлася членом КСП «Світанок».

Саме 26 січня 2018 року вона дізналася про те, що її ввели в оману і не включили до списку осіб - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай).

З огляду на вищевикладене, просила суд поновити строк для звернення до суду за захистом порушеного права, поновити її право на отримання земельної частки (паю) колишнього КСП «Світанок»; визнати за нею право на включення в Додаток № 1 до Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП № 00514, який був виданий відповідно до рішення Бердянської районної ради народних депутатів від 25. 05. 1995 року № 75 та зареєстрований в Книзі державних актів на право колективної власності на землю № 64 від 28. 06. 1995 року; визнати за нею право власності на земельну частку (пай) в розмірі 7,563 умовних кадастрових гектар вартістю 27 788,26 грн., розташований на території Андріївської селищної ради Бердянського району; та виділити їй з земель запасу Андріївської селищної ради, а у разі відсутності - земель запасу Бердянського району земельну частку (пай) в розмірі 7,563 умовних кадастрових гектарах та надати право на її виділення в натурі.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області надало суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 07. 07. 1986 року по 20.11.1992 року і з 15.03.1994 року по 21.01.1997 року ОСОБА_1 мешкала в с. Андріївка Бердянського району Запорізької області та являлася членом колгоспу «Світанок».

Згідно копії Державного акту на право колективної власності на землю серії ЗП № 00514, відповідно до рішення Бердянської районної ради народних депутатів № 75 від 25.05.1995 року КСП «Світанок» смт. Андріївка Бердянського району Запорізької області передано у колективну власність 2333,7 гектарів землі в межах з планом для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Вказаний Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 64.

До Акту долучено Додаток № 1 - список громадян, членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства «Світанок», які мають право на отримання земельної частки (паю), і згідно довідки міськрайонного управління Держгеокадастру у Бердянському районі та у м. Бердянську від 29.05.2018 року у Додатку № 1 до вказаного Державного акту ОСОБА_1 не значиться.

ОСОБА_1 , посилаючись на Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08. 08. 1995 року, який передбачає, що право на частку (пай) мають особи, які на момент отримання Державного акту на право колективної власності на землю являлися членами КСП відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, просить поновити її порушене право на отримання земельної частки (паю), на включення її до Додатку № 1 до Державного акту на право колективної власності на землю, визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 7,563 умовних кадастрових гектарів та виділи їй землю в натурі.

Крім того, ОСОБА_1 ставить питання щодо поновлення строку для звернення до суду за захистом свого порушено права.

Спірні правовідносини врегульовуються нормами Земельного кодексу України, Указом Президента України №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року.

Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" визначено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу є рівними.

Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" у разі виявлення після розробки проекту факту не включення одного чи кількох громадян, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська рада чи райдержадміністрація приймає одне з рішень (розпоряджень) або про коригування проекту землеустрою організацією з метою забезпечення громадян необхідною кількістю земельних ділянок (на підставі відповідного договору); або про надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", роз`яснено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

За змістом ст. 23 ЗК України(в редакції 1990 року) та Указу № 720/95 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання колективним сільськогосподарським підприємствам державного акту.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Судом першої інтонації вірно встановлено, що на день державної реєстрації Державного акту на право колективної власності на землю КСП «Світанок» ОСОБА_1 дійсно являлась членом цього КСП, але внесена до Додатку № 1 Державного акту не була.

Оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, з моменту отримання КСП «Світанок» державного акту на право колективної власності на землю, для їх врегулювання застосуванню підлягають і положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року.

Згідно ст.71 ЦК УРСР, 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки.

Стаття 75 ЦК УРСР визначала обов`язковість застосування позовної давності незалежно від заяви сторони.

У відповідності до положень ст. 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Аналогічні позиції викладені і в положеннях Цивільного Кодексу України 2003 року.

Нормами статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3-5 ст. 267 ЦК України встановлено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

В обґрунтування причин пропуску строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав ОСОБА_1 посилається на те, що на той момент перебувала у декретній відпустці, дитина хворіла, потім померла, тому питанням про виділення їй земельного паю не займалася. На зборах власників земельних паїв колишнього КСП «Світанок» в січні 2018 року дізналась про наявність не витребуваних земельних паїв і можливість додаткового паювання, тому звернулася до суду із захистом своїх прав.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, в ході розгляду справи в суді першої інстанції, заявило про клопотання про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, при цьому не оспорюючи права ОСОБА_1 на земельну частку (пай) на тих підставах, що ОСОБА_1 об`єктивно знала про наявність свого права на отримання земельної частки (паю) ще під час паювання у КСП «Світанок», та була обізнана про це, але не зверталась за поновленням свого права з особистих причин (а.с. 60-62).

Відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». підставами для виділення земельних ділянок в натурі ( на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що протягом з 1995 року по теперішній час ОСОБА_1 не зверталась до органів місцевого самоврядування чи землевпорядних органів для відновлення порушеного права на отримання земельного паю.

Посилання в апеляційній скарзі на інформацію про додаткове паювання землі, отриману ОСОБА_1 в січні 2018 року, не є підставою для поновлення строку давності, оскільки вона свідчить лише про наявність на підприємстві осіб, які не витребували свій пай та перерозподіл цих паїв, а не про те, що ОСОБА_1 в цей момент вперше дізналась про наявність в неї права на земельний пай.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що підстав, які б об`єктивно унеможливили звернутися до суду з поновленням права на земельний пай, ОСОБА_1 не навела, час, який сплинув з моменту паювання землі в КСП «Світанок» є надмірно тривалим, щоб визнати наявність поважних причин пропуску ОСОБА_1 . трирічного строку давності, визначеного законом та не можливість звернення її до суду.

Колегія суддів зазначає, що перш ніж застосувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі, коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропуску.

Так, судом першої інстанції встановлено, що право ОСОБА_1 порушено, однак нею пропущено на значний строк позовну давність, про який заявлено Головним управлінням Держгеокадастру у Запорізькій області. Наведені ОСОБА_1 причини пропуску визначеного законом трирічного строку позовної давності суд обґрунтовано визнав неповажними, тому правомірно відмовив у задоволенні позову саме з цієї підстави.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).,(Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

Відповідно до вимог ч.1, 5, 6 ст. ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Матеріалами справи у повній мірі підтверджується той факт, що ОСОБА_1 мала можливість дізнатися обставин розпаювання КСП «Світанок» набагато раніше.

Позивач, довівши підстави звернення з цим позовом та факт порушення її прав на отримання частки (паю) із земель колишнього КСП «Світанок», не довела належними доказами поважності причин пропуску нею строку позовної давності на звернення з вимогами про визнання за нею такого права.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: