Справа № 182/1550/19
Провадження № 2/0182/1636/2019
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08.05.2019 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

за участю

секретаря судового засідання - Снєгульської В.М.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні житловим приміщенням, визнання втратившими право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.

Представник відповідача - ОСОБА_4 на підставі довіреності від 15.03.2018 року, що посвідчена Іопелем С.О., приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстровано в реєстрі за №1001(а.с.40)

Заяви по суті справи.

Позивач звернулась до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 та просить суд усунути їхй перешкоди у праві користування та розпорядження житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 . В обґрунтування позову послалась на те, що відповідач квартира за адресою АДРЕСА_1 належитьїй на праві приватної власності. В цій квартирі з її згоди був зареєстрований співмешканець доньки ОСОБА_3 . З 30.05.2018 року відповідач не проживає в квартирі, комунальні послуги нараховуються на 4-х зареєстрованих осіб, витрати відповідач по утриманню квартири не несе. Будь-якої домовленості про збереження за відповідачем житлової площі за період його не проживання не було. Оскільки відповідач не проживає в квартирі більше встановленого Житловим кодексом 6 місячного терміну, є всі підстави для визнання його таким, що втратив право на користування цим жилим приміщенням. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням знятись з реєстрації в належній їй квартирі, однак ці звернення були ним проігноровані.(а.с. 2-5)

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, оскільки відповідач з липня 2018 року не проживає в квартирі, будь-яких витрат по утриманню квартири не несе, вона бажає розпорядитись своєю власністю та продати квартиру, але наявність реєстрації відповідача є для цього перешкодою. Вона дійсно зареєструвала відповідача у належній на праві власності квартирі, оскільки він погрожував їй забрати онуків. Через те, що відповідач вчинив у квартирі бійку вона його вигнала з квартири.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовної заяви заперечував, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та суду пояснив, що позивач надала згоду на реєстрацію та проживання відповідача в належній їй на праві власності квартирі, а у липні 2018 року вигнала його та створює перешкоди йому для проживання в ній. Позивач вимагала від нього кошти на оплату комунальних послуг та вартості оренди квартири в розмірі 16000 грн., однак під час його вселення ніяко такої домовленості між ними не було. Він на даний час вимушено проживає в квартирі, яка належить його батькам. Посилання позивача на не проживання у квартирі без поважних причин є надуманим. До того ж посилання на вимоги ЖК для визнання його втратившим право користування квартирою є незаконним, оскільки позивач має право на захист свого права власності відповідно до вимог ст. 405 ЦК України. Зазначив, що з липня 2018 року не минуло ще одного року , як його вигнала позивач з квартири, а тому її вимоги не ґрунтуються на законі. Доданий до позовної заяви акт про не проживання відповідача з 30.05.2018 року не відповідає іншим матеріалам справи, оскільки в червні позивач надсилала йому лист про звільнення квартири, оплату вартості оренди і в судовому засіданні вказала . що вигнала його в липні 2018 року. Оскільки позивач його вигнала та створює перешкоди йому в користуванні квартирою з липня 2018 року, то він був вимушений виселитись, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 12.03.2019 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків(а.с.23)

04.04.2019 року ухвалою суду відкрито провадження по справі та постановлено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с. 33)

Судом встановлено.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 6-10,15-16,36)

В належній позивачу квартирі зареєстровані - ОСОБА_5 ( донька позивача) з 29.04.2015 року, ОСОБА_3 (зазначено як зять позивача) з 10.11.2017 року, ОСОБА_6 (онук позивача) з 29.04.2015 року, ОСОБА_7 (онука позивача) з 25.02.2016 року(а.с.12)

В судовому засіданні встановлено , що відповідач ОСОБА_3 з листопада 2017 року проживав в квартирі як член сім`ї доньки позивача до липня 2018 року, тобто до того часу коли ОСОБА_1 не вигнала його з квартири. Зазначені обставини були визнані позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Що підтверджується також і доданою копією листа від 06.06.2018 року, який позивач направляла позивачу про звільнення належної їй квартири та виплату орендної плати (а.с.14)

Таким чином, відповідач не проживає з липня 2018 року в квартирі АДРЕСА_3 внаслідок протиправних дій позивача, тобто з поважних причин та через перешкоди з боку позивача.

Суд також зазначає, що наданий позивачем акт №260 від 26.07.2018 року містить недостовірну інформацію про не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_3 з 30.05.2018 року, а тому судом не враховується.(а.с.13)

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України N 6-709цс16 від 16 листопада 2016 року.

ОСОБА_8 вважає обґрунтованим заявлений позов на підставі статті 71, 72 ЖК ст. 391 ЦК України та зазначає, що вона є власником спірного житла, шлюбні відносини її доньки та відповідача не склались, а тому відповідач втратив право на користування належною їй на праві власності квартирою.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Таким , чином, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини та встановлених обставин справи, які підтверджені її матеріалами, погоджується з доводами представника відповідача про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 , з яким донька позивача перебувала у фактичних шлюбних стосунках та мають спільних дітей, набув право на проживання у спірній квартирі як член її сім`ї і не втратив це право з припиненням таких стосунків в силу вимог статті 156 ЖК УРСР. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено.

Встановивши, що поважною причиною відсутності відповідача за вказаною адресою є неприязні стосунки з позивачем, яка перешкоджала відповідачу у користуванні житловим приміщенням, а також те, що відповідач не проживає в спірній квартирі лише з липня 2018 року, тобто менше одного року, то суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому судом враховано також те, що іншого житла відповідач не має, а задоволення вказаних вимог призведе до порушення права на житло ОСОБА_3 , гарантоване статтею 8 Конвенції.

Доводи позивача про наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, спростовуються вищевикладеним.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду (м. Кривий Ріг) протягом тридцяти днів з дня його повного складення через Нікопольський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 13.05.2019 року.

Дані про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 )

Відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_6 )

Суддя: А. Г. Багрова