ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року

м. Харків

Справа № 639/5391/18

Провадження № 22-ц/818/2439/19

Категорія: договірні

судді-доповідача: Кіся П.В.,

суддів:Хорошевського О.М., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року, у складі судді Труханович В.В.,

у цивільній справі № 639/5391/18 за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати,-

встановив:

26 вересня 2018 року Харківська міська рада (далі ХМР) звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 367 425, 84 грн.

В обґрунтування позовних вимог ХМР посилалась на те, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.07.2018 року № 130894135 право власності на нежитлові будівлі літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв. м. та літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв. м. по АДРЕСА_1 з 23.08.2005 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 02.08.2005 № 2-1179 та від 09.09.2005 № 3-1318.

Відповідно до вищезазначеної інформації, листа Відділу у м. Харкові Головного Управління Держгеокадастру у Харківській області від 25.07.2017 № 19-20-0.23,08-1321/116-17 та листа Департаменту земельних відносин Харківської міської ради від 11.08.2017 № 5100/0/225-17 речові права Відповідача на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не зареєстровані.

ОСОБА_1 з 23.08.2005 та по теперішній час використовує земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по АДРЕСА_1 без виникнення права власності або користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України.

Відповідач у період з 01.09.2015 по 31.08.2018 не сплачував за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі, внаслідок чого зберіг у себе майно - грошові кошти.

Отже, враховуючи відсутність зареєстрованих за будь-якими юридичними або фізичними особами прав та з урахуванням ст. ст. 12, 80, 83 Земельного кодексу України, земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по АДРЕСА_1 перебувають у власності територіальної громади міста Харкова.

Зазначені законодавчі приписи та встановлені Харківською міською радою фактичні обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за використання земельних ділянок комунальної власності по АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року позовні вимоги ХМР задоволені.

Суд вирішив стягнути з ОСОБА_1 на користь ХМР безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати у сумі 367 425,84 грн. та вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_1 вказує, що з рішення суду вбачається, що були застосовані до правовідносин як приписи, що регламентують деліктне зобов`язання з відшкодування шкоди, завданої правопорушенням, так і приписи, які регламентують кондикційне зобов`язання, яке виникає з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Та обставина, що він є власником розташованої на земельній ділянці нерухомості, виключає застосування до спірних правовідносин положень ст.1212-1214 ЦК України. Вказує, що аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 25 травня 2018 року у справі №922/3413/17.

Крім того, вказує ОСОБА_1 , позивач не забезпечив створення технічної документації для визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що свідчить про недоведеність позивачем своїх позовних вимог. Площа земельних ділянок визначена позивачем на підставі топографічного плану та акту обстеження земельної ділянки, однак Земельним кодексом України не передбачено формування земельних ділянок на підставі топографічних планів та актів обстеження земельних ділянок, які не є документацією із землеустрою. Тобто, з матеріалів справи вбачається, що земельні ділянки площею 0,0443 га та 0,1044 га по АДРЕСА_1 не мають ні визначених меж, ні кадастрового номера, інформація про них не занесена до Державного земельного кадастру. За таких обставин не можуть вважатись сформованими земельними ділянками згідно статті 79-1 Земельного кодексу України, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він займає земельні ділянки розміром 0,0443 га та 0,1044 га, як і немає належного доказу розрахунку вартості.

Крім того, вказує ОСОБА_1 , даний спір є приватно-правовим, що означає, зобов`язання, на підставі якого позивач вимагає стягнення коштів, може носити виключно цивільний, а не адміністративний характер, а отже вимога позивача у даному спорі повинна ґрунтуватись на двосторонньому зобов`язанні, а не на адміністративному обов`язку внесення плати за землю.

Визначальною ознакою двостороннього цивільного зобов`язання є його зустрічність, тобто на мене повинний бути покладений обов`язок сплати коштів (повернення речі тощо), а позивач має право вимагати виконання цього обов`язку.

Стверджує, що договір оренди земельної ділянки між сторонами не було укладено з вини ХМР, оскільки обов`язок укладання такого договору може бути покладений тільки на власника землі. Ніяка інша особа за жодних умов не може нести обов`язку укладання договору оренди, оскільки право розпорядження майном, передання володіння тощо належить тільки власнику речі. Весь час вирішення спору позивач послідовно визначав себе як власника спірної землі. Зазначені позивачем земельні ділянки не мають меж, встановлених у передбачений законом-порядок, а також кадастровий номер, що унеможливлює укладення договору оренди землі та сплату орендної плати.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, а його представник адвокат Рябченюк О.В., підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник ХМР Сінько Ю.Ю. заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду без змін, зазначав, що судом першої інстанції постановлено законне рішення на підставі матеріалів справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач, правомірно володіючи майном - нежитловими будівлями, користується спірною земельною ділянкою, а оскільки відповідач не є власником спірної земельної ділянки та не може бути постійним землекористувачем, тому, не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, то єдиною формою здійснення оплати за користування спірною земельною ділянкою для відповідача є орендна плата. Відповідач належні дії, спрямовані на оформлення права власності або права на постійне землекористування вказаною ділянкою не вчинив, з часу виникнення права власності на нерухоме майно у відповідача виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди на спірну земельну ділянку, протягом тривалого часу цього обов`язку відповідач не виконував, а отже без законних підстав зберігав у себе майно - кошти за оренду землі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є власником нежитлової будівлі літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв. м. по АДРЕСА_1 з 23.08.2005 на підставі договору купівлі-продажу р№ 2-1179 від 02.08.2005 року посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Дорогій В.А. та нежитлової будівлі літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв.м по АДРЕСА_1 з 28.09.2005 року на підставі договору купівлі-продажу р№ 2-1318 від 09.09.2005 року посвідченого Приватним нотаріусом ХМНО Дорогій В.А., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.07.2018 року № 130894135. (а.с. 11-13)

Відповідно до відповіді Головного управління ДФС у Харківській області, ОСОБА_1 не нараховує та не сплачує земельний податок на земельну ділянку розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . ФОП ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ДФС у Харківській області як платник єдиного податку. (а.с. 14)

Як вбачається з відповіді Головного управління Держгеокадастру у Харківській області від 25.07.2017 року № 19-20-0.23,08-1321/116-17, станом на 29.12.2012 року у Відділі не обліковуються правовстановлюючі документи на право власності або користування на земельні ділянки, які зазначені на доданих до листів схемах по АДРЕСА_1 . (а.с. 15)

Згідно відповіді Департаменту Земельних відносин від 11.08.2017 року № 5100/0/225-17 на підставі рішення Харківської міської ради від 03.10.2007 № 202/07 земельна ділянка площею 0, 1897 га була продана АТ «ТАХІОН» згідно договору купівлі-продажу від 24.12.2007 № 18/07. (а.с. 16)

Актом обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 від 16.07.2018 року було встановлено, обстеженням на місцевості встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_1 площею 0, 0443 га розташовано нежитлову будівлю літ. «АА-1» загальною площею 374, 9 кв. м. на земельній ділянці площею 0, 1044 га нежитлову будівлю літ. «С-1» загальною площею 908, 5 кв.м. право власності на які зареєстровано на ОСОБА_1 .

Вказані земельні ділянки використовуються ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «АА-1» та літ. «С-1».

Площа земельних ділянок відповідно до меж складає 0,0443 га та 0,1044 га. Межі земельних ділянок визначені відповідно до зовнішніх меж будівлі. (а.с. 17-23)

Як на підставу позовних вимог Харківська міська рада посилається на те, що ОСОБА_1 , набувши право власності на об`єкти нерухомості, розташовані на земельній ділянці комунальної форми власності, належним чином не оформив та не зареєстрував речові права на земельну ділянку. У період часу з 01.09.2015 року по 31.08.2018 року відповідач не вносив плату за користування нею, внаслідок чого безпідставно зберіг у себе майно - грошові кошти у розмірі орендної плати на загальну суму 367 425 грн. 84 коп., що є підставою для стягнення вказаної суми.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно статті 80 ЗК України, є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою, чи ні.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, згідно ст. 124 ЗК України, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди землі і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Згідно ст. 126 ЗК України документами, що посвідчують право на земельну ділянку, є державний акт про право власності на землю, або договір оренди землі, зареєстрований відповідно до закону.

Питання захисту прав на землю регулюються Главою 23 ЗК України.

Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Статтею 206 ЗК України визначено, що використання землі в Україні є платним.

Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

За приписами статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічним чином встановлено перехід права користування на земельну ділянку до особи, яка набула право власності на будівлі або споруди, унормовують положення статті 377 ЦК України. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про оренду землі», до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку.

Таким чином, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, й шляхом відшкодування заподіяних збитків, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Матеріали справи свідчать про те, що набувши право власності на об`єкт нерухомості, розташований на спірній земельній ділянці, ОСОБА_1 належним чином не оформив правовідносин щодо користування земельною ділянкою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі статті 1212 ЦК України

В постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 922/207/15, Верховний Суд України зазначив, що правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 ЗК. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебувала у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень статті 120 ЗК, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Водночас за змістом статті 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що з моменту виникнення права власності на нерухоме майно у власника виникає обов`язок оформити та зареєструвати речове право на відповідну земельну ділянку, розташовану під цією будівлею.

Законодавством передбачено виникнення обов`язку щодо сплати орендної плати за землю з часу виникнення права оренди після переходу права власності на нерухоме майно.

Отже, до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Для кондикційних зобов`язань важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 ЦК України).

Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17.

Норми статей 1212 ЦК підлягають застосуванню в тому числі у відносинах, які не місять ознак делікту.

Частиною 2 ст. 1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Тобто, ці норми поширюють свою дію і на випадки набуття (збереження) майна в результаті правомірних дій.

Незалежно від наявності вини в поведінці відповідача, сам факт несплати відповідачем за користування земельною ділянкою, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною в тому числі в практиці визначення Європейського суду з прав людини.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновок суду першої інстанції про доведеність позовних вимог - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Посилання апелянта на те, що позивачем не доведено факт наявності у нього права власності на земельну ділянку - не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки відповідно до ст. 189 Земельного Кодексу України Харківська міська рада здійснює самоврядний контроль за використанням та охороною земель за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки рішенням ХХVІІ сесії Харківської міської ради ІV скликання від 24.11.2004 року за № 198/04 анульовано договір на право тимчасового користування землею № 1825 від 30.12.1998 року, укладеного між виконавчим комітетом Харківської міської ради та ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» (а.с.257-259, 260)

Крім того, з наданої суду інформації вбачається, що між Харківською міською радою з власниками інших об`єктів нерухомого майна укладені договори оренди землі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 261), що свідчить про те, що Харківська міська рада є орендодавцем земельної ділянки за вищевказаною адресою.

Доводи апелянта щодо того, що розміри спірної земельної ділянки є невизначеними, - також спростовуються матеріалами справи. Департаментом територіального контролю Харківської міської ради 28.05.2018 року складено Акт обстеження, визначення меж, площі та конфігурації земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким земельні ділянки площею 0,00443 га. та 0,1044 га. використовується громадянином ОСОБА_1 для експлуатації та обслуговування нежитлових будівель літ. «АА-1» та «С-1». До вказаного акту додані план, ситуаційна схема та фотографії, які підтверджують висновки, зазначені в акті (а.с. 17-23).

Доказів на спростування зазначених висновків відповідачем суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано прийняв зазначений акт в якості доказу і стягнув з відповідача на користь Харківської міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за землю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Також колегія суддів відхиляє і доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 , начебто, прагнув користуватися вказаними позивачем земельними ділянками у передбаченому законом порядку на платній основі і звертався до ХМР з відповідними заявами, але ХМР ухилялася від формування землевпорядної документації, формування земельних ділянок і присвоєння їм кадастрового номеру, а він самостійно зробити цього не міг, так як ХМР не надавала дозволу на розроблення відповідної землевпорядної документації.

Разом з тим, матеріали справи, в тому числі і надані відповідачем копії звернень до ХМР, свідчать лише про імітацію оферти, оскільки відповідачем лише декларувалися наміри пропозиції укласти договорі оренди, без надання при цьому необхідних для укладання договору оренди документів, що свідчить про заздалегідь спрогнозовану відповідь.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд у відповідності до п.1 ч.1 ст.374 та ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 листопада 2019 року

Головуючий П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина