П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року

м. Рівне

Справа № 569/15778/17

Провадження № 22-ц/4815/464/19

Головуючий у Рівненському міському суді: Тимощук О.Я.

Рішення суду першої інстанції ухвалено:

об 11 год. 30 хв. 04 січня 2019 року в м. Рівне

Повний текст складено: 04 січня 2019 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач (у первісній редакції позову): ОСОБА_2 ;

правонаступники відповідача: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ;

представники учасників справи:

позивача - адвокат Власик Вікторія Яківна,

відповідача - адвокат Гнатюк Юрій Олександрович,

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_4 та її представника - адвоката Гнатюка Юрія Олександровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення спадкоємця за законом першої черги, який має право на обов`язкову частку у спадщині, від права на спадкування,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про усунення спадкоємця за законом першої черги, який має право на обов`язкову частку у спадщині, від права на спадкування. Мотивуючи свої позовні вимоги, покликалась на те, що вона є онукою померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері відповідача ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилася спадщина, а саме квартира АДРЕСА_1 . Цю квартиру було придбано відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Першою Рівненської державною нотаріальною конторою від 19 січня 1991 року, реєстраційний №3-304, та зареєстровано в Рівненському бюро технічної інвентаризації за №65-138-16868 на ім`я діда позивача - ОСОБА_6 , померлого у 1997 році. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2004 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівнеснької області від 15 вересня 2014 року у справі №569/1348/13-ц встановлено, що зазначена квартира належала ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. При цьому, 16 травня 2012 року остання склала заповіт на ім`я позивача, згідно з яким заповіла їй дану квартиру. Згодом, вчасно подавши заяву до нотаріальної контори, позивач прийняла спадщину, як спадкоємець по заповіту. Проте спадщину також прийняв й відповідач, який, з огляду на те, що є сином спадкодавця, мав право на спадкування обов`язкової частки. При цьому, ОСОБА_1 зазначала, що він не має ні законного, ні морального права на спадкування майна після смерті своєї матері. Її переконання ґрунтуються на тому, що він умисно ухилявся від надання їй необхідної допомоги, враховуючи, що вона таку допомогу потребувала, адже перебувала в безпорадному стані через свій вік, хворобу та каліцтво.

За наведених спонукань просила встановити факт ухилення спадкоємця за законом першої черги, який має право на обов`язкову частку у спадщині, а саме ОСОБА_2 , 1943 року народження, від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , та усунути спадкоємця за законом першої черги, який має право обов`язкову частку у спадщині, тобто відповідача, від права на спадкування майна, що належало його матері.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Позивач: ОСОБА_1 ; прож.: АДРЕСА_2 ; ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 ; прож.: АДРЕСА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зроблено актовий запис №37.

На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності висновків обставинам справи та у неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала, що судом не оцінено наявні в матеріалах справи письмові докази та не взято до уваги показання допитаного як свідка позивача та інших свідчень. Покликалась на те, що коли вона з чоловіком працювали, ОСОБА_5 перебувала без догляду. Тому заявник змушена була просити сторонніх осіб, щоб ті доглядали за бабою. В той же час, остання дуже хотіла щоб її відвідував єдиний син, тобто відповідач. З того часу, коли помер ОСОБА_6 , вона залишилась проживати одна в квартирі і була неспроможна своїми силами забезпечити умови свого життя і потребувала сторонньої допомоги. Так, деякий час за нею доглядала матір позивача, яка є донькою ОСОБА_6 , проте незабаром захворів батько позивача, і мати вже доглядала його. При цьому відповідача неодноразово просили надати своїй матері необхідно допомогу, хоча той знав в якому стані вона перебувала. Разом з тим, вважала хибними висновки суду про те, що не є доказом те, що ОСОБА_5 не потребувала допомоги від свого сина, оскільки ні вона, ні позивач, не звертались до органу опіки та піклування для встановлення опікунства чи до соціальної служби для призначення соціального працівника. Закон встановлює право особи на звернення за соціальною допомогою, а не обов`язок, при цьому позивач взагалі не мала права від імені своєї баби звертатись до органів соціального захисту.

За наведених міркувань просила скасувати рішення суду, прийнявши нове - про задоволення позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві адвокат Гнатюк Ю.О., вважаючи себе представником правонаступників відповідача, переконував, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а зроблені в ньому висновки такими, що відповідають обставинам справи. Зазначав, що на час смерті ОСОБА_5 відповідач був непрацездатним, отримував пенсію в такому ж розмірі, як і спадкодавець, не одержував додаткових доходів, а тому не мав можливості надавати матері матеріальної допомоги. При цьому, позивач перешкоджала йому спілкуванню і відвідуванню своєї матері. Також ОСОБА_1 не надано доказів про перебування спадкодавця у безпорадному стані, що стверджується показаннями свідків, а поняття потреби особи в сторонній допомозі та безпорадного стану вважав нетотожними. Отже, за спірних відносин підлягає з`ясуванню питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець змогу надавати таку допомогу. Крім того, заявником не зазначено, саме в чому полягає незаконність і необґрунтованість рішення суду, які норми матеріального чи процесуального права були порушені та помилково застосовані при його ухваленні. Фактично ж наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З цих підстав просив залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як правонаступників відповідача, що помер.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з відсутності підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування, оскільки судом не встановлено, а позивачем не довів факту ухилення відповідача від виконання обов`язку щодо утримання ОСОБА_5 . Також суд не знайшов об`єктивної необхідності надання спадкодавцю допомоги саме від відповідача.

Як правильно з`ясовано судом, і ці обставини сторонами не заперечуються й стверджуються, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.П. від 16.05.2012 року (реєстровий №1248) ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

В свою чергу, ОСОБА_2 , як непрацездатна особа на час відкриття спадщини і в той же час є сином ОСОБА_5 , має право на обов`язкову частку у спадщині після її смерті на підставі ст. 1241 ЦК України.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу ухилення відповідачем від виконання ним обов`язку щодо утримання спадкодавця і як наслідок реалізацією позивачем свого права на усунення спадкоємця за законом першої черги, який має право на обов`язкову частку у спадщині від права на спадкування.

Відповідно до абз. другого ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Приходячи до висновку про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що в даному випадку слід ураховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Між тим, належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач ухилявся від обов`язку надання утримання спадкодавцеві та його потреби в матеріальній допомозі, позивачем надано не було.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", вбачається, що правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК України.

Тлумачення ч. 5 ст. 1224 ЦК України вказує на те, що усунення від права на спадкування за законом можливе за наявності таких умов: ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцеві при наявності у нього можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Крім цього, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, ухилення від надання допомоги спадкодавцеві характеризується умисною формою вини.

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц та від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц зроблений висновок, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Оскільки факти ухилення ОСОБА_2 від утримання матері та надання їй допомоги як особі, яка через похилий вік і тяжку хворобу була у безпорадному стані не доведені, при цьому, враховуючи отримання спадкодавцем допомоги від інших осіб, обґрунтованим є висновок суду попередньої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки суперечать вимогам закону, що регулює спірні правовідносини, та встановленим судом обставинам справи.

Саме по собі посилання ОСОБА_1 на те, що відповідач не відвідував спадкодавця та не надавав їй допомоги, не може бути підставою для задоволення позову про усунення від права на спадкування, оскільки у справі відсутні докази потреби спадкодавця у такій допомозі і звернення за допомогою та ухилення відповідача від її надання. Тому лише факт відсутності допомоги спадкодавцеві є недостатнім для задоволення позову.

При цьому апеляційний суд ураховує важкий стан відповідача, який на день смерті матері був непрацездатним, що, на переконання колегії суддів, певною мірою спростовує покликання автора апеляційної скарги щодо винної поведінки, яка б підтверджувала те, що спадкодавець дійсно потребував допомоги у зв`язку із безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідача, а останній відмовив у наданні такої допомоги.

Згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження апеляційної скарги про те, що судом не надано оцінки наявним в матеріалах справи письмовим доказам та не взято до уваги показання свідків спростовуються правильністю висновків суду та змістом оскаржуваного рішення. Суд першої інстанції дав об`єктивну правову оцінку свідченням осіб не лише зі сторони позивача, але й зі сторони ОСОБА_7

Поготів, Європейський суд з прав людини зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2010 року у справі "SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE", № 4909/04, § 58), (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23).

Решта аргументів заявника про хибність оскаржуваного рішення є необґрунтованими, повторюють зміст позовних вимог і повністю спростовані висновками суду попередньої інстанції.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на її ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 04 січня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено: о 14 год. 05 хв. 13.08.2019

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.В. Бондаренко

С.С.Шимків