Ухвала

Іменем України

19 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 369/7690/19

провадження № 61-19918ск19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Держава Україна в особі Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Окружного адміністративного суду міста Києва, Державної казначейської служби України,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року у складі судді Медведського М. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі: Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Шевченківський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві), Окружного адміністративного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що постановою судді Окружного адміністративного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року в адміністративній справі за № 826/23846/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 серпня 2017 року визнано протиправною бездіяльність Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що полягає у неналежному розгляді його заяви від 10 вересня 2015 року, зобов`язано Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, розглянути заяву та надати обґрунтовану відповідь.

06 травня 2016 року ОСОБА_1 подав до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (наразі -Шевченківський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві) заяву про примусове виконання вищезазначеного судового рішення та виконавчий лист № 826/23846/15, виданий 25 квітня 2016 року Окружним адміністративним судом міста Києва, за результатами розгляду яких 06 травня 2016 року державним виконавцем Сімерецькою В. С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51035227, копії якої направлено сторонам.

07 червня 2016 року ОСОБА_1 отримав лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 червня 2016року № 27-25721/16, який в свою чергу не містив відповіді на питання, порушені у його зверненні від 10 вересня 2015 року, а строк для добровільного виконання боржником судового рішення (7 днів) закінчився, що стало підставою для звернення 08 червня 2016 року до державного виконавця Сімерецької В. С. із письмовою заявою про накладення на боржника штрафу.

Державний виконавець Сімерецька В. С. не вчинила всіх дій та заходів, направлених на повне і своєчасне виконання зазначеного судового рішення, 13 червня 2016 року винесла постанову про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням боржником рішення суду на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», повернувши виконавчий лист до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вбачаючи в діях та рішенні державного виконавця ознаки неправомірності, він оскаржив їх у судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2016 року у адміністративній справі № 826/11378/16 постанову державного виконавця Сімерецької В. С. про закінчення виконавчого провадження № 51035227 скасовано.

18 жовтня 2016 року на виконання даного судового рішення державним виконавцем Сімерецькою В. С. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження, копії якої 26 жовтня 2016 року було направлено на адресу сторін і Окружного адміністративного суду міста Києва.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до керівника Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві зі скаргою, у якій просив ініціювати проведення службового розслідування наведених у даній скарзі фактів неправомірних дій та бездіяльності державного виконавця Сімерецької В. С. та застосувати до неї заходи дисциплінарного впливу.

04 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві із заявою про накладення на боржника штрафу за невиконання рішення суду у встановлений державним виконавцем строк, у якій також зазначити вимогу виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та попередити боржника про кримінальну відповідальність за невиконання даного рішення.

12 листопада 2016 року він отримав постанову начальника відділу Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві про перевірку виконавчого провадження від 02 листопада 2016 року, якою той відмовив у задоволенні його скарги.

Вважаючи дану постанову незаконною, він оскаржив її в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року у адміністративній справі № 826/17917/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2018 року протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Гоція Б. І. щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_1 від 01 листопада 2016 року.

З огляду на численні факти неналежного виконання державним виконавцем Сімерецькою В. С. своїх посадових обов`язків, зокрема, її відмови розглянути його заяви від 08 червня 2016 року та 04 листопада 2016 року, не застосування до боржника штрафних санкцій у зв`язку з не виконанням рішення суду в установлений державним виконавцем строк, винесення незаконної постанови про закінчення виконавчого провадження, несвоєчасне направлення на адресу учасників постанови від 13 червня 2016 року про закінчення виконавчого провадження та не вжиття нею всіх необхідних дій і заходів, направлених на виконання судового рішення, на підставі якого було видано виконавчий документ, 02 грудня 2016 року ОСОБА_1 в порядку статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» подав на ім`я начальника Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відповідну скаргу.

15 грудня 2016 року від Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Межевич І. А. отримав листа, зі змісту якого не вбачалося, що його скарга була розглянута належним чином, а за результатами її розгляду прийнято відповідне правильне рішення та йому як учаснику виконавчого провадження було надано повну і обґрунтовану відповідь по суті скарги. За вказаних підстав він був змушений оскаржити дії та рішення даної посадової особи в судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2017 року у адміністративній справі № 826/20390/16, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2018 року, визнано протиправною бездіяльність начальника Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Гоція Б. І. щодо неналежного розгляду скарги ОСОБА_1 від 02 грудня 2016 року, зобов`язано його розглянути дану скаргу в порядку, передбаченому статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

26 грудня 2016 року державним виконавцем Сімерецькою В. С. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 51035227 на підставі пункту 13 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016року № 1404-VIII у зв`язку з непред`явленням виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону.

За результатами перевірки, проведеної заступником керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва, та наслідками розгляду Другою Дисциплінарною палатою Вищої ради правосуддя дисциплінарної справи відносно судді Окружного адміністративного суду міста Києва Добрянської Я. І., було встановлено, що непред`явлення виконавчого листа № 826/23846/15 для виконання сталося саме з вини судді Добрянської Я. І., яка протягом двох місяців (листопад -грудень 2016 року) зволікала з направленням даного виконавчого листа до Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, не зважаючи на той факт, що постанова державного виконавця Сімерецької В. С. від 18 жовтня 2016 року про відновлення виконавчого провадження та лист керівника зазначеного органу державної виконавчої служби були передані їй вчасно.

Встановлені судами та дисциплінарним органом Вищої ради правосуддя порушення з боку перелічених посадових осіб Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві і судді Окружного адміністративного суду міста Києва Добрянської Я. І. призвели до невиконання рішення суду, яке набрало законної сили і було звернуто до примусового виконання (постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 лютого 2016 року в адміністративній справі № 826/23846/15), виявили істотні недоліки в їх роботі, в тому числі відсутність належного контролю за діяльністю державного виконавця з боку її безпосереднього керівника, їх явне небажання дотримуватись вимог чинного законодавства України, а також своєчасно та в повній мірі виправляти вказані недоліки.

Оскільки внаслідок неправомірних дій, рішень та бездіяльності працівників Шевченківського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві та судді Окружного адміністративного суду міста Києва йому спричинено моральну шкоду, вважає, що Держава Україна має виплатити компенсацію на її відшкодування, яку він оцінює у 500 000,00 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у даній справі в частині вимог до відповідача Держави Україна в особі Окружного адміністративного суду м. Києва.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року залишено без змін.

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у вищевказаній справі, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що предметом даного позову є зовсім не оскарження рішень, дій або бездіяльності, а виключно відшкодування моральної шкоди, завданої такими незаконними діями, при чому їх незаконність вже була встановлена та відповідним чином доведена.

Заявник також посилається на те, що відмовляючи у відкритті у справі в частині вимог до Держави Україна в особі Окружного адміністративного суду міста Києва, суди перешкоджають у реалізації його конституційного права на звернення до суду за захистом порушених прав.

Крім того, матеріали касаційного провадження містять заяву ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року. Посилається на те, що копію постанови апеляційного суду він отримав засобами поштового зв`язку лише 05 жовтня 2019 року, що підтверджує копією конверта із трек-номером 444 та витягом з офіційного веб-порталу Публічного акціонерного товариства «Укрпошта».

Перевіривши доводи заяви про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та додані до касаційної скарги матеріали, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, оскільки наведені заявником обставини, зокрема отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 05 жовтня 2019 року, свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для його поновлення.

Проте, у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини п`ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач.

Разом із тим, як зазначено у частині п`ятій статті 394 ЦПК України, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 суд першої інстанції, враховуючи правовий висновок в питанні судового імунітету судів та суддів викладений в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 454/1008/16, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Судом апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зазначено про правильність висновку суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження за даним позовом з тих підстав, що оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватись шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Такі висновки є законними та обґрунтованими, з наступних підстав.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на Державу Україна.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд, згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання в касаційній скарзі на те, що відмовляючи ОСОБА_1 у відкритті у справі в частині вимог до Держави Україна в особі Окружного адміністративного суду міста Києва, суди перешкоджають у реалізації його конституційного права на звернення до суду за захистом порушених прав є такими, що зводяться до особистого тлумачення норм права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі

№ 523/9076/16-ц).

Наведені у касаційній скарзі інші доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Отже, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою, п`ятою і шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року.

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Окружного адміністративного суду м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик