ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7388/19 Справа № 191/3313/18 Суддя у 1-й інстанції - Гречко Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровьскої області від 14 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права користування житлом,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи його тим, що рішенням Іларіонівської селищної ради (10-ої сесії ХХ1У скликання) №191 від 26 червня 2003 року прийнято в комунальну власність Іларіонівської селищної ради від відомчого житлового фонду Державного підприємства Придніпровської залізниці гуртожиток для малосімейних громадян (КМС-6), розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цьому приміщенню надано статус житлового будинку багатоквартирного типу. Рішенням виконкому Іларіонівської селищної ради №152 від 20 листопада 2003 року квартиру АДРЕСА_2 Іларіонове призначено службовим КМС-6 для заселення громадян - працівників колійної машинної станції №6 ДП Придніпровська залізниця. Розпорядженням №10 від 05 грудня 2007 року начальника КМС-6 виділено ліжко-місце в службовій кімнаті №27, поверх 3, працівнику підприємства ОСОБА_4 . Між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 23 квітня 2010 року зареєстровано шлюб. 25 січня 2008 року ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . 04 травня 2018 року ОСОБА_5 , яка є донькою позивача, зареєструвала своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Рішенням виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради №41 від 26 квітня 2018 року виключено із числа службових жилих приміщень квартиру АДРЕСА_4 . На даний час вказана квартира перебуває в комунальній власності Іларіонівської селищної ради. Позивач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , і з 10 листопада 2016 року була знята з реєстрації з вказаної адреси. В листопаді 2016 року позивач вселилася в кв. АДРЕСА_4 . У липні 2018 року позивач звернулася до Іларіонівської селищної ради з заявою про реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою. В заяві чоловік позивача ОСОБА_4 , як наймач житлового приміщення, надав письмову згоду на реєстрацію позивача. Рішенням виконкому Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області №77 від 31 липня 2018 року позивачу було відмовлено в реєстрацїї місця проживання за вказаною адресою у зв`язку з тим, що відповідачі, які зареєстровані і проживають за вищевказаною адресою не надали письмової згоди на реєстрацію позивача.

Оскільки відповідачі не визнають права позивача на користування квартирою, позивач просила суд визнати за нею право користування вищезазначеною квартирою і стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати по справі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровьскої області від 14 травня 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_3 . Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.

ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровьскої області від 14 травня 2019 року залишити без змін, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Іларіонівської селищної ради (10-ої сесії ХХ1У скликання) №191 від 26 червня 2003 року прийнято в комунальну власність Іларіонівської селищної ради від відомчого житлового фонду Державного підприємства Придніпровської залізниці гуртожиток для малосімейних громадян (КМС-6), розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Цьому приміщенню надано статус житлового будинку багатоквартирного типу.

Згідно копії рішення, рішенням виконкому Іларіонівської селищної ради №152 від 20 листопада 2003 року квартиру АДРЕСА_2 Іларіонове призначено службовим КМС-6 для заселення громадян - працівників колійної машинної станції №6 ДП Придніпровська залізниця.

Розпорядженням №10 від 05 грудня 2007 року начальника КМС-6 виділено ліжко-місто в службовій кімнаті № АДРЕСА_6 , поверх 3, працівнику підприємства ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про шлюб 23 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 23 квітня 2010 року зареєстровано шлюб.

25 січня 2008 року ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією довідки про реєстрацію місця проживання особи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача з чоловіком народилася донька ОСОБА_5 .

Згідно копії довідки про реєстрацію місця проживання особи 04 травня 2018 року ОСОБА_5 , яка є донькою позивача, зареєструвана за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради №41 від 26 квітня 2018 року виключено із числа службових жилих приміщень квартиру АДРЕСА_4 .

Згідно повідомлення виконкому Іларіонівської селищної ради від 08 червня 2018 року, судом встановлено, що на даний час вказана квартира перебуває в комунальній власності Іларіонівської селищної ради і виключена із числа службових.

Встановлено факт реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_5 , а також те, що з 10 листопада 2016 року позивач знята з реєстрації з вказаної адреси.

Крім того, факт вселення позивача в листопаді 2016 року до спірної квартири у судовому засіданні не заперечувався і є встановленим.

У липні 2018 року позивач звернулася до Іларіонівської селищної ради з заявою про реєстрацію її місця проживання за спірною адресою, однак рішенням виконкому Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області №77 від 31 липня 2018 року позивачу було відмовлено в реєстрацїї місця проживання за спірною адресою у зв`язку з тим, що відповідачі, які зареєстровані і проживають за цією адресою, не надали письмової згоди на реєстрацію позивача.

Згідно копії рішення виконкому Іларіонівської селищної ради №47 від 24 червня 2011 року ОСОБА_4 було включено до загальної черги квартирного обліку виконкому селищної ради.

Довідкою Іларіонівської колійної машинної станції №422 від 07 лютого 2019 року підтверджується факт перебування ОСОБА_4 на квартирному обліку в позачерговому списку на отримання житла по Іларіонівському вузлу.

Згідно довідки ТОВ «Альфа КЛ» від 25 лютого 2019 року послуга з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій нараховується на квадратні метри спірної квартири. Загальний розмір вищезазначеної квартири становить 39,95 кв.м. Особові рахунки відкриті на ОСОБА_3 (19,95 кв.м.) і ОСОБА_4 (19,95 кв.м.) та оплачуються окремо.

Судом встановлено, що на даний час вищезазначена квартира перебуває в комунальній власності, а сторони по справі тривалий час проживають в спірній квартирі, кожна сім`я проживає в окремій кімнаті разом з дітьми.

Встановлено, що первісними користувачами квартири були ОСОБА_3 і ОСОБА_4 . В подальшому кожний з них створив сім`ю, як позивач ОСОБА_2 , так і відповідач ОСОБА_1 поселилися у квартиру і протягом тривалого часу проживають в ній. При цьому ОСОБА_1 на даний час в квартирі зареєстрована.

Судом встановлено, що позивач була знята з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_5 , у зв`язку з продажем вказаного житлового приміщення, належного її матері, і на даний час ні позивач, ні її чоловік ОСОБА_4 іншого житла не мають, чоловік перебуває на позачерговому обліку на отримання житла, позивач не в змозі стати на облік у зв`язку з відсутністю реєстрації її місця проживання.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що позивач разом з чоловіком проживає в спірній квартирі протягом тривалого часу, мають спільну дитину, відповідачі протягом усього часу проживання позивача в квартирі претензій з цього приводу не пред`являли, до відповідних органів з питань законності проживання позивача в квартирі не зверталися, а тому суд дійшов висновку про вселення позивача до квартири як члена сім`ї її чоловіка ОСОБА_4 . Також суд першої інстанції посилався на те, що член сім`ї позивача, тобто її чоловік, надав згоду на реєстрацію позивача квартирі, а відповідачі, хоч і мешкають у вказаній квартирі, але як окрема сім`я і не є членами сім`ї позивача. Також, суд прийшов до висновку, що позбавлення позивача права користування спірною квартирою призведе до порушення в першу чергу права дитини на повноцінну сім`ю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції проігноровано доводи ОСОБА_3 щодо безпідставності вимог позивача щодо набуття рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, щодо права користування квартирою чоловіком позивача, щодо норм житлової площі. Крім того, апелянт вказує, що суд не взяв до уваги доказ, а саме відповідь ПАТ Українська залізниця Регіональна філія ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ структурний підрозділ Ілларіонівська колійна машина станція № 1087 від 03.04.2018 року, в якій встановлено, що ОСОБА_4 порушив правила проживання в службовій квартирі АДРЕСА_6 , самовільно заселивши свою родину та не отримавши на це дозвіл в адміністрації підприємства. ОСОБА_1 вважає, що саме вона є єдиним повноправним користувачем квартири.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Так, рішенням виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради №41 від 26 квітня 2018 року виключено із числа службових жилих приміщень квартиру АДРЕСА_4 . Згідно повідомлення виконкому Іларіонівської селищної ради від 08 червня 2018 року, спірна квартира перебуває в комунальній власності Іларіонівської селищної ради і виключена із числа службових.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчий комітет Іларіонівської селищної ради не ставив питання про виселення позивача з займаної ним квартири, а під час розгляду справи надав суду письмову заяву, де зазначив, що не заперечує проти задоволення позову, що свідчить про надання ним згоди на реєстрацію позивача в спірній квартирі.

Крім того, позивачем в суді першої інстанції надані докази, а саме, довідка № 19 від 25.02.2019 р. про те, що на ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 (39,9 кв.м.) відкриті окремі особові рахунки (по 19,95 кв.м.). Вказана довідка підтверджує те, що вказані особи є наймачами та сплачують комунальні послуги.

Також, для підтвердження правомірності проживання ОСОБА_4 в спірній квартирі, а також про те, що він потребує поліпшення житлових умов, позивачем була надана довідка № 422 від 07.02.2019 року з місця роботи ОСОБА_4 про те, що він перебуває на квартирному обліку в позачерговому списку на отримання житла, та рішення № 47 від 24.06.2011 р. про включення ОСОБА_4 до загальної черги квартирного обліку.

Крім цього, відповідачі до відповідних органів з питань законності проживання позивача в квартирі не зверталися, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про вселення позивача до квартири як члена сім`ї її чоловіка ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до частини другої статті 65 ЖК Української РСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року визначено, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

З огляду на викладене, врахувавши всі обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 вселилась до спірної квартири як член сім`ї наймача - її чоловіка ОСОБА_4 та за його згодою, проживала з ним однією сім`єю, мають малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що відповідно до вимог статті 65 ЖК Української РСР свідчить про набуття позивачем права користування спірною квартирою, іншого житла вона не має.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровьскої області від 14 травня 2019року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова