КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Кирилюк Г.М.

Секретаря судового засідання Маличівській Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2018 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відповідно до укладеного між банком та відповідачем договору б/н від 28 грудня 2012 року.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі, мотивуючи тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивачем АТ Комерційний Банк «Приватбанк» надані належні та допустимі докази по справі щодо виникнення між сторонами кредитних правовідносин. Судом першої інстанції не враховано, що при укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України (договір приєднання), а тому відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про не укладення договору. В даному випадку відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами. АТ Комерційний Банк «Приватбанк» додав до позовної заяви саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, які діяли на момент укладення договору та з якими було і ознайомлено відповідача. Судом також не досліджено та не надано оцінку розрахунку заборгованості за кредитом, який не спростований відповідачем. Вважає, що позивачем були надані усі належні докази по справі, а тому при ухваленні рішення судом були порушені норми ст.ст. 76, 77 ЦПК України, ст.ст. 207, 209, 634, 639, 1054-1056 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_1 , у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Учасники справи двічі в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи. Відповідач ОСОБА_1 повідомлений також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2012 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ Комерційного банку «ПриватБанк».

В анкеті-заяві зазначено, що ОСОБА_1 згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До матеріалів позовної заяви банком долучено Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємну частини спірного договору (а.с. 8, 9-23).

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 08листопада 2018 року за відповідачем обліковується прострочена заборгованість за зобов`язанням в сумі 16 982,95 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1 287,91 грн.; по процентам за користування кредитом - 1 520,92 грн.; пеня за порушення боржником виконання зобов`язання - 12 889,22 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 784,90 грн. (штраф процентна складова) - а.с. 4, 5-6.

Ухвалюючи рішення у справі про відмову в задоволенні позову АТ Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що позивач на виконання вимог статті 81 ЦПК України не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Судом першої інстанції встановлено, що із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що відповідач ОСОБА_1 мав намір укласти саме кредитний договір, а наявні в матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку не містять підпису відповідача.

Перевіряючи законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, так і в межах позовних вимог АТ Комерційний Банк «Приватбанк», судова колегія виходить з такого.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 626, 628 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом - стаття 1054 ЦК України.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як свідчать встановлені фактичні обставини справи, що позивач АТ КБ «ПриватБанк», обґрунтовуючи право вимоги стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором посилався на те, що 28 грудня 2012 року між сторонами укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», за умовами якого банк надав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з видачею кредитної картки «Універсальна».

На підтвердження укладення кредитного договору позивач АТ КБ «ПриватБанк» надав суду копію анкети-заяви від 28 грудня 2012 року, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms, як невід`ємну частини договору, розрахунок заборгованості.

Досліджуючи подані позивачем письмові докази, колегія суддів встановила, що підписана відповідачем ОСОБА_1 анкета-заява від 28 грудня 2012 року не вказує на мету отримання кредиту, в ній не зазначено сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткова ставка; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Долучені позивачем Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг також не містять документального підтвердження, що відповідач при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку ознайомився з ними і погодився на саме укладення кредитного договору, з видачею йому платіжної картки «кредитка Універсальна».

Отже, аналіз оформленої сторонами анкети-заяви від 28 грудня 2012 року та зміст вищенаведених правових норм не дає підстав для висновку про досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов кредитного договору.

Посилання позивача про приєднання відповідача до викладених на банківському сайті тарифів, умов та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», якими, у тому числі, передбачено випуск, обслуговування та використання кредитних карток, з визначеним банком кредитним лімітом на підставі підписаної клієнтом анкети-заяви, а також розмір та підстави стягнення процентів за користування кредитом та неустойки за порушення виконання зобов`язання, є безпідставним, з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, слід дійти висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Отже, сторона, яка розробляє та встановлює умови договору ( у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк») повинна підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, вони доведені до відома споживача послуг та йому зрозумілі, оскільки в силу статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не підтверджено, що саме ці Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг розумів відповідач ОСОБА_1 , ознайомився і погодився з ними при підписанні анкети-заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Таким чином, без наданих позивачем підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Правила і Тарифи, відсутність у заяві-анкеті домовленості сторін про кредитний ліміт, відсутність у договорі розміру процентів за користування кредитними коштами, надані банком Правила і Тарифи виключає застосування до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, правила частини першої статті 634 ЦК України (договір приєднання).

За таких обставин, суд першої інстанції, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачем АТ КБ «ПриватБанк» не доведено факту виникнення між банком та відповідачем правовідносин з договору кредиту, а наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не може розцінюватись як стандартна (типова) форма на підтвердження приєднання відповідача до запропонованих банком умов кредитного договору, оскільки при підписанні з ОСОБА_1 анкети- заяви банк АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного і об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального права.

Перевіряючи доводи позивача щодо неврахування судом першої інстанції обставин користування відповідачем коштами та здійснення погашення заборгованості, що свідчать про згоду позичальника з формою договору та його умовами, колегія суддів виходить з такого.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що позивачем до суду першої інстанції не було надано доказів видачі відповідачу кредитної картки, доказів відкриття на ім`я відповідачки рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, відомостей, що підтверджують тип і строк дії картки, доказів зарахування кредитних коштів на картку.

До апеляційної скарги позивачем долучено довідку з якої вбачається, що ОСОБА_1 було надано чотири кредитні картки: НОМЕР_1 , дата відкриття 28 грудня 2012 року, з терміном дії 04.2016 року; НОМЕР_2 , дата відкриття 12 липня 2016 року, з терміном дії 03.2020 року; НОМЕР_3 , дата відкриття 30 листопада 2016 року, з терміном дії 01.2018 року; НОМЕР_4 , дата відкриття 14 грудня 2018 року, з терміном дії 11.2022 року (а.с. 72).

Виписка про здійсненні банківських операцій ОСОБА_1 вказує на рух коштів з 19 березня 2013 року (а.с. 73-75).

Разом з тим, пред`явлені позивачем вимоги та встановлені фактичні обставини справи свідчать про підписання відповідачем анкети-заяви 28 грудня 2012 року. Доказів видачі відповідачу в день підписання анкети-заяви кредитної картки із встановленим лімітом, строком її дії, та фактичного користування сумою позикою, позивачем не надано та долучені до апеляційної скарги письмові документи не містять.

Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 видані відповідачу ОСОБА_1 в межах одного й того ж договору, у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні правові підстави ототожнювати ці кредитні картки з анкетою-заявою № б/н від 28 грудня 2012 року.

Посилання позивача на розрахунок заборгованості, як на підставу існування невиконаних зобов`язань відповідача перед банком, не ґрунтується на нормах закону, оскільки сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості, враховуючи, що будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивачем не надано.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем вимог до ОСОБА_1 і відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів на підставі анкети-заяви № б/н від 28 грудня 2012 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни - представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: