Дата документу 13.11.2019 Справа № 335/4666/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/4666/19 Головуючий у 1 інстанції Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/3298/19 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю..

Крилової О.В.,

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Підприємства з іноземними інвестиціями „Автомобільне товариство „Автоінвестстрой - Запоріжжя", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Підприємства з іноземними інвестиціями „Автомобільне товариство „Автоінвестстрой - Запоріжжя", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області, про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначав, що він 29.08.2008 року уклав з Підприємством з іноземними інвестиціями „Автомобільне товариство „Автоінвестстрой - Запоріжжя" договір купівлі-продажу мототехніки № 29/08 та придбав у власність мототехніку: тип ТЗ Мотоцикл/Мотоцикл-А-Загальний, марка XINLING модель НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , об`єм двигуна 249 см.куб., рік випуску 2007 року.

Також, ним було внесено відповідачу 100% передоплати у розмірі 4600,00 грн., у т.ч. ПДВ 20% - 766,67 грн.

На підтвердження купівлі-продажу мототехніки та сплату повної її вартості, йому було видано відповідачем довідку - рахунок серії ДДР № 328591 від 29.08.2008 року, та видано завірену Південною регіональною митницею Державної митної служби України копію декларації. Також, на підтвердження купівлі мототехніки, відповідачем йому було видано сертифікат відповідності, який зареєстрований в реєстрі за № UА 1.050.0025834-07 з додатком до нього.

Документи на реєстрацію транспортного засобу до уповноважених органів раніше подати не міг, з причини складного матеріального стану, транспортний засіб зберігався за місцем його проживання, не експлуатувався.

16.03.2019 року позивач звернувся до Територіального сервісного центру № 2341 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області для реєстрації транспортного засобу на підставі довідки-рахунку серії ДДР № 328591 від 29.08.2008 року.

Проте, в здійсненні реєстрації транспортного засобу йому було відмовлено, а саме Територіальний сервісний центр № 2341 Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області надав йому письмову відмову № 31/8/2341-197 від 16.03.2019 року, в якій зазначив, що "в реєстрації відмовлено у зв`язку з тим, що відсутні документи передбачені в п. 8 Постанови КМУ №1388 від 07.09.1998 року (у редакції від 12.12.2018 року), а саме документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів та відповідність конструкцій транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху".

Просив суд визнати за ним право власності на транспортний засіб - тип ТЗ Мотоцикл/Мотоцикл-А-Загальний, марка XINLING модель НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , об`єм двигуна 249 см.куб., рік випуску 2007 року.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що пропущення ним строку реєстрації транспортного засобу не є правовою підставою для відмови йому у визнанні права власності на транспортний засіб. За порушення строків реєстрації ТЗ передбачена інша відповідальність (штрафні санкції), але жодним чином не позбавлення його реалізовувати свої право власності в повному обсязі. Реєстрація транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах не пов`язується із набуттям особою права власності на нього. Нездійснення означеної реєстрації тягне за собою наслідки у вигляді, крім іншого, заборони користування незареєстрованим транспортним засобом, проте не є підставою для оспорення права власності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач на підтвердження порушення його прав та законних інтересів відповідачем не надав жодних належних та допустимих доказів.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 29.08.2008 року ОСОБА_1 уклав з Підприємством з іноземними інвестиціями „Автомобільне товариство „Автоінвестстрой - Запоріжжя" договір купівлі-продажу мототехніки № 29/08 та придбав у власність мототехніку: тип ТЗ Мотоцикл/Мотоцикл-А-Загальний, марка XINLING модель НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , номер шасі НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , об`єм двигуна 249 см.куб., рік випуску 2007 року.

16 березня 2019 року до територіального сервісного центру МВС № 2341, який є структурним підрозділом Регіонального сервісного центру МВС на правах відділу, із заявою про первинну реєстрацію мотоциклу XINLING СХМ250А, 2007 р.вип., VIN № НОМЕР_4 , двигун № НОМЕР_3 , звернувся ОСОБА_1 та надав відповідні документи.

ОСОБА_1 було відмовлено у первинній реєстрація вищевказаного мотоциклу.

Згідно листа № 31/8/2341-197 від 16.03.2019 року, підставою для відмови стало те, що позивачем не надано документи, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів та відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, передбачених п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року (із змінами та доповненнями).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідач не заперечує факту укладання з позивачем договору купівлі-продажу №29/08 від 29.08.2008 року мототехніки моделі XINLING СХМ 250 (VIN НОМЕР_2 ) і не оспорює право власності позивача на даний транспортний засіб.

Перелік документів, які повинні бути видані продавцем покупцю на підтвердження правомірності придбання транспортного засобу, визначається Правилами державної реєстрації та обліку, в тій редакції, яка була чинною в момент укладення договору купівлі-продажу.

Положенням п. 8 Правил державної реєстрації та обліку, в редакції від 21.03.2008 року, яка діяла на момент укладення Договору купівлі-продажу (29.08.2008 року) визначено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку, встановленому МВС, Мін`юстом, Держпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб`єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Таким документом серед інших, зокрема, може бути довідка-рахунок за формою згідно з додатком № 1 до цих Правил, видана суб`єктом підприємницької діяльності, який реалізує транспортний засіб.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем, при укладенні договору купівлі-продажу, було видано позивачу довідку-рахунок серії ДДР №328591 за формою згідно з додатком № 1 до Правил державної реєстрації та обліку.

За приписами викладеним в абзаці 1 пункту 7 Правил державної реєстрації та обліку власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Строк державної реєстрації продовжується виключно у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

З огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 зобов`язаний був зареєструвати придбаний транспортний засіб протягом 10 діб з моменту його придбання, тобто в строк до 08.09.2008 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в порушення вимог законодавства, ОСОБА_1 не здійснював реєстрацію ТЗ протягом 10 років 9 місяців.

ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, на підтвердження відсутності можливості своєчасного проведення реєстрації транспортного засобу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що Підприємство з іноземними інвестиціями „Автомобільне товариство „Автоінвестстрой - Запоріжжя" надало ОСОБА_1 повний пакет документів, що підтверджували в повному обсязі виконання свої зобов`язання за договором купівлі-продажу та правомірність придбання транспортного засобу на час укладення такого договору.

З огляду на вищезазначене, відсутні правові підстави для визнання права власності на спірне майно, оскільки правомірність придбання транспортного засобу на час укладення правочину підтверджується договором купівлі-продажу мототехніки № 29/08 від 29.08.2008 року.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не надав доказів порушення відповідачем його прав та законних інтересів.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 листопада 2019 року.

Головуючий

Судді: