Провадження № 2/752/2415/19
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.07.2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Власенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину фіктивним, -

в с т а н о в и в:

у вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину фіктивним.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 28 березня 2016 між ним та керівником ТОВ «Юридична компанія» адвокатом Ільчинською В.А. було укладено угоду щодо захисту майнових прав ОСОБА_1 від протиправних посягань ОСОБА_3 01.04.2016 року адвокатом Станєва К.С. помилково було відправлено чернетку позовної заяви про визнання правочинів удаваними, яку позивач надіслав на електронну скриньку ОСОБА_2 з метою відпрацьовувати лінії захисту у майбутній судовій справі. 19.04.2016 року позивачем було видані довіреності на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на представництво його інтересів в суді та в інших установах, посвідчену державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори Грошевою О.Ю., за рекомендацією ОСОБА_2 , ка запевнила позивача, що саме ці адвокати працюють в її юридичній компанії та будуть представляти інтереси позивача у суді.

Зазначає, що саме 19.04.2016 року ним був підписаний договір комісії на купівлю квартири від 18 травня 2013 року. ОСОБА_2 на його хвилювання щодо цього підписання ним фіктивного договору було роз`яснено та юридично доведено, що даний договір не має правових наслідків, не може бути визнаний правовстановлюючим документом та буде використаний лише для спростування твердження ОСОБА_3 проте, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22.08.2016 р., скасованим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 р., постановлено визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 вказує про те, що договір комісії на купівлю квартири від 18.05.2013 р. було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Позивач не отримував від ОСОБА_2 жодних матеріальних благ, тому договір укладено на вкрай невигідних умовах. 01.04.2016 р. постановою слідчого закрито кримінальне провадження № 0000727 від 18.02.2016 р. щодо ОСОБА_3 . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 р. скасовано арешти належного позивачу майна, був розпочатий цивільний процес за його позовною заявою та ухвалою від 21.04.2016 р. Голосіївського районного суду м. Києва накладено арешт на належне йому майно, тому, на його думку, договір також був укладений під впливом тяжкої для нього обставини. Договір спрямований на незаконне заволодіння належною позивачу квартирою, а тому є таким, що порушує конституційні права ОСОБА_1 .

За таких підстав позивач просить визнати фіктивним договір комісії на купівлю квартир від 18 травня 2013 р., укладений між ним та ОСОБА_2 .

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 28)

28 березня 2019 року відповідач ОСОБА_2 надала до суду відзив на позовну заяву. (а.с. 40) Просить відмовити в задоволенні позову, оскільки оспорюваний позивачем правочин не відповідає вказаним критеріям фіктивності. На виконання договору комісії відповідач передала позивачу грошові кошти для придбання квартири. Отримання позивачем від відповідача грошових коштів для купівлі квартири підтверджується розпискою, написаною власноручно позивачем, яка вже досліджувалася судами у справі № 752/12440/16. Факт укладення договору комісії, факт передавання грошових коштів відповідачем позивачу та той факт, що квартира була придбана позивачем ща кошти відповідача, зокрема встановлені в рішенні Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 р. Оскільки оспорюваний договір комісії укадено сторнами 18 травня 2013 року, відповідачп росить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволені позову.

В судове засідання позивач не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. (а.с. 34)

В судовому засіданні представник відповідача не визнав позовні вимоги та заперечував проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 18 травня 2013 року між ОСОБА_2 (Комітент) та ОСОБА_1 (Комісіонер) укладено Договір комісії на купівлю квартири, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався за рахунок та в інтересах позивача придбати квартиру шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені. Умовами договору комісії (п. 1.2) було конкретизовано вимоги до квартири, зокрема, квартира повинна знаходитися в м. Києві, в кварталі, обмеженому вулицями АДРЕСА_2 , будинок побудови до 1955 року, складатися з трьох кімнат, загальною площею не менше ніж 75 (сімдесят п`ять) кв. м, розташована не вище 6 (шостого) поверху у багатоквартирному будинку. Максимальна ціна зазначеної квартири повинна не перевищувати 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень. (а.с. 9)

18 квітня 2016 року був укладений акт приймання-передачі документів, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла в якості одного з доказів виконання укладеного договору комісії від 18 травня 2013 року документи, зокрема дублікат договору купівлі-продажу квартири, посвідчений 23 серпня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. (а.с. 11)

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на нерухоме майно. (а.с. 6)

Позивач, звертаючись у суд, просить визнати фіктивним договір комісії на купівлю квартири, укладений 18 травня 2013 року між ним та ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнаєтья судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Особа, яка звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Вказаний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України.

Як убачається із матеріалів справи на виконання договору комісії відповідач передала позивачу грошові кошти для придбання квартири. Отримання позивачем від відповідача грошових коштів для купівлі квартири підтверджується розпискою, написаною власноруч позивачем. Дані обставини досліджувалися у справі № 752/12440/16. Факт укладення договору комісії, факт передавання грошових коштів відповідачем позивачу та той факт, що квартира була придбана позивачем за кошти відповідача, зокрема встановлені у рішенні Апеляційного суду м. Києва від 01.03.2017 р. у вказаній цивільній справі.

Всі ці обставини свідчать про те, що укладений сторонами договір комісії був виконаний в повному обсязі з боку відповідача (передано грошові кошти), та виконаний частково з боку позивача (отримано кошти, придбано майно, частково передано отримане за правочином - дублікат договору купівлі-продажу).

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не можуть бути прийняті судом до уваги доводи позивача про укладення оспорюваного договору під впливом тяжких для нього обставин: 01.04.2016 р. постановою слідчого закрито кримінальне провадження № 0000727 від 18.02.2016 р. щодо ОСОБА_3 . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2016 р. скасовано арешти належного позивачу майна, був розпочатий цивільний процес за його позовною заявою та ухвалою від 21.04.2016 р. Голосіївського районного суду м. Києва накладено арешт на належне йому майно.

За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» надано роз`яснення, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Позивачем не надано належних доказів про наявність та вплив тяжких обставин на нього, а також вчинення ним внаслідок цього оскаржуваного правочину, про причинний зв`язок усунення чи зменшення тяжких обставин внаслідок укладення оскаржуваного договору спростовуються вищевикладеним.

За таких підстав, в задоволенні позову необхідно відмовити.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину фіктивним.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: