ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1174/19Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/792/19 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

сторін: апелянта - ОСОБА_1

її представника - ОСОБА_2

представника позивача Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області - Шпит І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/1174/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2019 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 14 червня 2019 року у цивільній справі за позовом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської містької ради, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2019 року Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_3 звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одружилися ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Гадерслев (Королівство Данія). Від цього шлюбу в комуні Уккел, Брюссельський столичний регіон, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Постійним місцем проживання сім`ї є Королівство Бельгія . Сторони з кінця 2016 року по черзі перебували разом з дітьми то в Бельгії, то в Україні. У квітні 2017 року сторони домовилися залишитися в Україні з дітьми на декілька тижнів, щоб надати відповідачеві можливість допомогти своєму батькові у його клініці.

На початку червня 2017 року відповідач повернулася до Бельгії з ОСОБА_7 , де провела деякий час в м. Брюссель, перш ніж приєднатися до позивача та ОСОБА_8 в Україні. Сторони планували, що вся сім`я повернеться в м. Брюссель у червні 2017 року. Однак відповідач відмовилася повертатися з дітьми до держави їх постійного місця проживання. У грудні 2017 року позивач поїхав до України, щоб провести новорічні свята з дружиною та своїми дітьми та опікувався дітьми до 26.03.2018 року. Оскільки відповідачка знову заперечувала проти повернення дітей до Бельгії, позивач був змушений повернутися до Бельгії один 26.03.2018 року. На початку квітня 2018 року відповідач повідомила позивача про те, що вона збирається у відпустку з дітьми до Індонезії на острів Бінтан, недалеко від Сінгапуру , і, якщо він бажає, то може приєднатися до них. Таким чином, 21.04.2018 сім`я опинилася на острові Бінтан

Через сімейний конфлікт він з сім`єю вирішив повернутись в Бельгію. Відповідач погодилась, що позивач повернеться до Бельгії разом з дітьми. Для цього він купив три квитки до Брюсселя. Однак, тільки-но вони опинилися на борту літака, позивач і діти були виведені поліцією аеропорту через скаргу, подану відповідачем проти позивача стосовно «викрадення дітей». Після цієї події позивач повернувся до Бельгії без дітей. В даний час діти знаходяться в Україні з відповідачем, яка проти повернень дітей в Бельгію.

Позивач не давав своєї згоди на переїзд дітей на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітніхдітей позивач не давав.

Королівство Бельгія є державою, в якій діти постійно проживали і законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дітьми, піклування про дітей, у тому числі визначення їх місця проживання; дії щодо утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дітей, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дітей в Україні. Рішенням Франкомовного сімейного суду першої інстанції Брюсселя від 29.06.2018 року вирішено вжити термінових заходів, та позивачеві надано тимчасове право одноосібної опіки над дітьми, в тому числі право визначати їхнє постійне місце проживання.

15.06.2018 року до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року) через центральний орган Королівства Бельгія надійшла заява позивача від 04.06.2018року про сприяння поверненню дітей до Королівства Бельгія. Позивач вважає, що відповідач здійснює незаконне утримування дітей на території України, що підпадає під дію Конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV.

У зв`язку з не досягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та визнати незаконним утримування відповідачкою на території України малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Повернути малолітніх дітей до місця постійного проживання в Королівство Бельгія. Якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку, зобов`язати ОСОБА_10 передати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 їх батькові, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дітей до держави постійного проживання. Покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгія, на позивача.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 червня 2019 року задоволено позов Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявлять самостійних вимог щодо предмету спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служби у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії.

Визнано незаконним утримання ОСОБА_1 на території України малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , повернути малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до Королівства Бельгії, як країни походження.

Вирішено у випадку невиконання судового рішення у добровільному порядку зобов`язати ОСОБА_1 передати малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батькові ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , для забезпечення повернення дитини на територію Королівства Бельгії.

Витрати, пов`язані з поверненням дитини до Королівства Бельгії, покладено на позивача.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду, в якій просить скасувати рішення суду та відмовити у позові. В обгрунтування вимог посилається, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків, що постійним місцем проживання дітей є Королівство Бельгія. Суд не взяв до уваги тих обставин, що після укладення шлюбу за згодою позивача сім`я оселилася в Україні, де вона продовжувала навчання, мала постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело доходу. Позивач не мав ніякої професійної діяльності в Бельгії. У лютому 2012 року сторони повернулися на дуже короткий період у Бельгію де вона народила першу дитину ОСОБА_13 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 ), а у червні 2012 року родина повернулася з трьохмісячною дитиною в Україну. За період з червня 2012 року по липень 2018 року, тобто протягом шести років, сторони поверталися приблизно один раз в Бельгію, це було тимчасово. Зокрема народження другої дитини - ОСОБА_14 (з вересня 2016 року по грудень 2016 року). У лютому 2018 року відповідач із сином ОСОБА_15 їздила у Брюссель для отримання вакцини, позивач із сином ОСОБА_7 перебував в Україні, тобто у місці постійного проживання дітей, яке було визначене за згодою позивача.

Апелянт зазначала, що суд прийшов до помилкових висновків, що діти не прижилась в новому середовищі та не взяв до уваги, що діти проживають у сім`ї в атмосфері любові та піклування, відвідують дошкільні, шкільні навчальні заклади, різноманітні гуртки, мають коло спілкування, за ними здійснюється медичний догляд. Діти не володіють французькою мовою, процес мовних навичок та соціалізації проходить в Україні. Діти мають родичів, бабусю, дідуся, хрещених батьків. Всі ці обставини свідчать про те, що діти прижились в Україні та не є інтегрованими у бельгійське суспільство.

Вважає, що сторона позивача не надала належних та допустимих доказів неправомірного переміщення або утримання малолітніх дітей на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою. Також, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ним права піклування щодо малолітніх дітей і даних про те, що на день неповернення дітей позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дітей.

Суд першої інстанції не врахував, що повернення дітей може завдати їм фізичної або психічної шкоди або створити для дітей нетерпиму обстановку та порушити їх тісний зв`язок з матір`ю та безпідставно не взяв до уваги висновок №18/04-19 експертного дослідження від 10.04.2019 р. проведеного спеціалістом психологом Центру психологічної експертизи Інституту досліджень і сучасної освіти центру психологічної експертизи, з якого вбачається, що соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_16 та ОСОБА_17 утворюють їх матір ОСОБА_1 , її батьки, сестра та вони самі стосовно одне одного і є серйозний ризик того, що зміна місця проживання дітей ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на країну проживання їх батька ОСОБА_18 , (Королівство Бельгія) спричинить для них психічну шкоду, завадить їх нормальному фізичному розвитку.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Вказує на те, що Королівство Бельгія було постійним місцем проживання сім`ї до вивезення дітей в Україну та залишення відповідачкою їх в Україні. Позивач ніколи не давав своєї згоди на переїзд дітей на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання спільних малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні .

Вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що у справі не надано жодних доказів того, що повернення дитини до держави її постійного проживання - країни походження, поставить під загрозу заподіяння дитині психологічної шкоди або створення нестерпної обстановки, як на тому наголошує відповідач. Таким чином, посилання щодо існування серйозного ризику створення нестерпної обстановки для дитини з боку позивача в країні повернення є вірогідним твердженням, тобто припущенням, на яких не може ґрунтуватися судове рішення. Крім того відсутні підстави стверджувати, що малолітні діти вже прижилися у новому середовищі.

В суді апеляційної інстанції апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені у апеляційній скарзі.

Представник Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, який діє в інтересах ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Представники третьої особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської містької ради, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином .

Виходячи з положень ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду справи за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог та визнав незаконним утримання відповідачкою на території України малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та зобов`язав ОСОБА_1 , повернути малолітніх дітей до Королівства Бельгії, як країни походження.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , громадянин Бельгії, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянка України, одружилися ІНФОРМАЦІЯ_11 в м. Гадерслев, Королівство Данія.

Від цього шлюбу в комуні Уккел, Брюссельський столичний регіон, у сторін народилося двоє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвами про народження.

Згідно довідки № 150/2018 від 20 червня 2018 року про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_20 є громадянином України з 08 березня 2012 року, тобто з моменту народження.

Відповідно до довідки № 129/2018 від 11 травня 2018 року про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_21 є громадянином України з ІНФОРМАЦІЯ_7 вересня 2016 року народження, тобто з моменту народження.

Довідкою, виданою дочірнім підприємством «Авторитет Плюс» приватного підприємства «Східний Масив» від 19.07.2018 № 19-07-18-2, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в тому, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 06.10.1990 р. Син ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за даною адресою з 15.06.2012 з матір`ю ОСОБА_1 по теперішній час. Син ОСОБА_21 - ІНФОРМАЦІЯ_7 проживає за адресою з 18.12.2016 з матір`ю ОСОБА_1 по теперішній час.

Згідно довідок про реєстрацію місця проживання, особи ОСОБА_16 та ОСОБА_21 від 07.12.2018. зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , з 07 грудня 2018 року. Разом із дітьми зареєстрована також відповідачка, що стверджується копією будинкової книги. Власником даного житла є ОСОБА_1 , що стверджується копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідач ОСОБА_1 з часу народження дітей по даний час здійснює догляд за дітьми, включаючи спільні відпочинки за межами території України.

За час проживання в Україні, ОСОБА_1 мати дітей має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, створила усі необхідні умови для проживання всебічного та повноцінного розвитку дітей, про це свідчить відвідуваннями дітьми дошкільних та шкільних навчальних закладів, різноманітних гуртків, здійснення медичного догляду.

Згідно висновку №18/04-19 експертного дослідження від 10.04.2019 року, проведеного спеціалістом психологом Центру психологічної експертизи Інституту досліджень і сучасної освіти центру психологічної експертизи вбачається, що соціально-підтримуюче оточення для ОСОБА_16 та ОСОБА_17 утворюють їх матір ОСОБА_1 , її батьки, сестра та вони самі стосовно одне одного і серйозний ризик того, що зміна місця проживання дітей ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на країну проживання їх батька ОСОБА_18 , (Королівство Бельгія) спричинить для них психічну шкоду, завадить їх нормальному фізичному розвитку.

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 11 квітня 2019 року Службою у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради обстеження житла ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 ; умови проживання відповідають нормі, квартира з усіма комунальними зручностями, сучасно мебльована та оснащена побутовою технікою; для виховання дітей створено такі умови умови: повністю оснащена для проживання, розвитку та відпочинку окрема кімната із сучасним ремонтом, в кімнаті розміщено окреме ліжко. ОСОБА_26 в окремій кімнаті з матір`ю.

Таким чином, мати ОСОБА_22 створила для дітей усі необхідні умови проживання, виховання та розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі.

Як вбачається з довідки № 1 від 26.02.2019, виданої ОСОБА_1 про те, що вона дійсно з 01.11.2016 року і по даний час працює на посаді директора ТОВ «Клініка професора Стефана Хміля» за сумісництвом.

Також ОСОБА_1 працює в ТОВ «Клініка професора Стефана Хміля » на посаді лікаря акушер гінеколога, що підтверджується довідкою №1 від 07.03.2019.

Як вбачається з довідки № 3 від 26.02.2019, виданої ОСОБА_1 , про те, що вона дійсно з 01.11.2016 р. і по даний час працює на посаді директора ТОВ «СІНЕРДЖІЯ ФАРМ» за сумісництвом.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, з 21.07.2011 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець.

Окрім цього, згідно довідки від 26.02.2019 № 61, ОСОБА_1 , працює в ДВНЗ «Тернопільський державний медичний університет ім.Я.І.Горбачевського МОЗ України» на посаді асистента кафедри акушерства та гінекології №1 по даний час.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2019 р., справа №607/14601/18, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_23 , зареєстрований 27.05.2011р. у Муніципалітеті Кадерслев, Королівство Данія.

Згідно акту виписки з реєстру населення від 30.04.2019, ОСОБА_1 виписана з реєстру Комуни Сен- Жіль для реєстрації за адресою АДРЕСА_3 .

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ратифікована Україною 11 січня 2006 року (далі - Конвенція).

Згідно з пунктами а), b) статті 1 Конвенції її цілями є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання, та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 2 статті 3 Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Колегія суддів вважає, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження здійснення права піклування щодо дітей до та на момент виїзду з матір`ю до України.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Статті 3, 12, 13, 20 Конвенції містять вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:

- заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування; дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт а) частини першої статті 13);

- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт b) частини першої статті 13);

- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12);

- чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).

Під згодою на переміщення необхідно розуміти погодження піклувальника (письмове або усне, за наявності доказів) на переїзд дитини до іншої країни на постійне або тимчасове проживання.

Про мовчазну згоду можуть свідчити відсутність заперечення піклувальника проти переміщення або утримання дитини в іншій країні протягом усього часу до звернення із заявою про повернення дитини.

За наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини, або, при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Згідно з частинами 1,2 статті 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Про наявність того, що дитина прижилась у своєму новому середовищі, можуть свідчити наступні факти: що відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, відвідує різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки, зміна мови спілкування та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Зазначені факти необхідно оцінювати в сукупності з дотриманням інтересів дитини як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів та прав батьків, думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, тощо.

За умови початку процедури повернення дитини після річного терміну, наявності даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі, виходячи з інтересів дитини суд може відмовити в задоволенні заяви, навівши при цьому доводи про наявність підстав і доказів для такого висновку.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року роз`яснено, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати до уваги два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним. Національні органи державної влади мають перевагу безпосередніх контактів з усіма особами, яких стосується справа. Завдання Суду - не підмінити національні органи державної влади у виконанні їхніх обов`язків щодо питань опіки та доступу, а радше переглянути в світлі Конвенції ухвалені цими органами рішення на виконання їхніх повноважень з урахуванням свободи розсуду. Межі свободи розсуду, надані відповідальним національним органам державної влади, відрізнятимуться залежно від характеру питань і важливості інтересів на кону. Суд визнав, що органи державної влади мають широкі межі свободи розсуду, зокрема, приймаючи рішення щодо опіки ( Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року справі «М. С. проти України», пункти 76, 77).

Вирішуючи спір суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність повернення двох малолітніх дітей до Королівства Бельгії як країни постійного місця проживання на підставі Конвенції. Однак колегія суддів не погоджується з даним висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що місце народження обох дітей є Королівство Бельгія. Діти мають громадянство двох країн Бельгії та України. Судом апеляційної інстанції встановлено місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване: з 3.01.2002 року до 5.09.2018 року за адресою АДРЕСА_2 .; з 5.09.2018 року АДРЕСА_3 . Фактичне проживання дітей є Україна за адресою: АДРЕСА_2 . Зокрема, малолітній син ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за даною адресою з 15.06.2012 з матір`ю ОСОБА_1 . Син ОСОБА_21 - ІНФОРМАЦІЯ_7 проживає за адресою з 18.12.2016 з матір`ю ОСОБА_1 . Дана обставина підтверджується довідкою, виданою дочірнім підприємством «Авторитет Плюс» приватного підприємства «Східний Масив» від 19.07.2018 № 19-07-18-2. З 07 грудня 2018 року малолітні діти разом з відповідачкою зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання, та копією будинкової книги.

Крім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2019 року, у справі № 607/14601/18, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 08.07.2019 року, яким розірвано шлюб між сторонами, встановлено обставини, що малолітні діти ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_21 ІНФОРМАЦІЯ_7 і мати ОСОБА_1 проживають на території України тривалий час (більш ніж два роки) де у них сформувався побут, у зв`язку з чим виникли тісні зв`язки з країною та її правом.

Встановлюючи обставини щодо постійного місця проживання малолітніх дітей суд встановив, що в лютому 2012 року ОСОБА_1 з позивачем приїхала з України, як з місця постійного проживання, в Бельгію для народження дитини. ІНФОРМАЦІЯ_10 у сторін народився син ОСОБА_20 , а у червні 2012 року родина повернулася з дитиною в Україну як країну постійного місця проживання. За період з 2012 року по 2017 року, тобто протягом п`яти років родина поверталися приблизно один раз на рік в Бельгію тимчасово на дуже обмежені періоди. Так, молодший син ОСОБА_21 - ІНФОРМАЦІЯ_7 року народившись в Бельгії, через три місяці з родиною поїхав в Україну на постійне місце проживання, у 2018 році він перебував за межами України лише в Індонезії на відпочинку у квітні 2018 року. Останній кількаденний візит старшого сина - ОСОБА_16 08.03.2012 року до Бельгії мав місце у лютому 2018 року разом з відповідачкою (з 19 по 27 лютого 2018 року) під час відпочинку та для проведення вакцинації дитини. Візит до Бельгії відбувся без супроводу батька , який в цей час перебував в Україні з молодшим сином.

Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що малолітні діти постійно проживали в Україні, як в країні постійного проживання.

З матеріалів справи вбачається, що діти проживали, виховувалися, відвідували розвиваючі заклади, навчалися в шкільних та дошкільних закладах в м. Тернополі в Україні, як країні постійного проживання.

За даних обставин факт реєстрації місця проживання дітей в Бельгії не має визначального значення та не свідчить про постійне проживання дітей в Бельгії .

Зазначеними вище доказами спростовуються доводи позивача, що місцем постійного проживання дітей є Королівство Бельгія. Наведені обставини свідчать про те, що останнім місцем проживання є саме Україна м. Тернопіль .

Також колегія суддів зазначає, що відвідування ОСОБА_5 з вересня 2016 року по грудень 2016 року французько-англійської групи 2-го року навчального закладу ''Тутті Фрутті'' у Брюсселі, саме у період народження молодшого брата ОСОБА_14 та відомості щодо його вакцинації, не є доказом постійного проживання дітей в Бельгії.

Розглядаючи заяви про повернення дитини до країни постійного проживання, суди, відповідно до положень статті 3, частини 1 статті 12 Конвенції насамперед повинні встановити, чи було переміщення або утримання дитини неправомірним до часу звернення піклувальника із заявою.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено факту незаконного переміщення малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , усупереч волі та без згоди батька ОСОБА_18 , із території Королівства Бельгії чи іншої будь-якої держави на територію України відповідачкою ОСОБА_1 .

В суді апеляційної інстанції відповідачка зазначила, що після шлюбу вона з позивачем за взаємною згодою вирішили оселитися в Україні, оскільки відповідачка продовжувала навчання з гінекології та акушерства в аспірантурі. Позивач не мав ніякої професійної діяльності в Бельгії, не мав достатнього доходу на території Бельгії, щоб утримувати сім`ю. Після народження дітей ( ІНФОРМАЦІЯ_10 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - ОСОБА_14 також враховуючи, що вона навчалась та постійно працювала на території України в м.Тернополі утримувала сім`ю, здійснювала догляд за дітьми єдиною країною постійного проживання сім`ї і дітей була Україна м.Тернопіль, і лише час від часу вона з дітьми навідувалися до Бельгії, під час відпусток та подорожей Європою. Відповідачка зазначила, що відповідач також постійно проживав з сім`єю в Україні, навчався в м.Тернополі в Тернопільському національному технічному університеті ім.Івана Пулюя за спеціальністю 6.030601 «Менеджмент» і погоджувася, щодо постійного місця проживання дітей в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що згідно листа № 0.184-43780/0/15-18 від 05.11.2018 року головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_25 , у період з 01.01.2015 по 26.03.2018 перебував на території України з 13.01.2016 по 06.02.2016, з 27.02.2016 по 10.04.2016, з 22.04.2016 по 10.05.2016, з 09.06.2016 по 02.09.2016, з 26.12.2016 по 17.03.2017, з 25.04.2017 по 16.06.2017, з 18.09.2017 по 30.09.2017, з 18.06.2017 по 09.07.2017, з 05.11.2017 по 15.11.2017, з 29.12.2017 по 18.02.2018, з 21.02.2018 по 26.03.2018, з 18.01.2015 по 01.02.2015, з 12.07.2015 по 13.08.2015, з 28.08.2015 по 28.10.2015, з 20.11.2015 по 10.12.2015. Таким чином, позивач постійно перебував на території України з 2015 по березень 2018 року .

Відповідно до довідки від 30.07.2018 № 2/28-1867 ОСОБА_25 , громадянин Бельгії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , з 12.12.2013 року по 09.02.2015 року навчався в Тернопільському національному технічному університеті ім.Івана Пулюя за спеціальністю 6.030601 «Менеджмент».

В суді апеляційної інстанції встановлено, що позивач під час проживання в Україні з 2015 по березень 2018 року проживав в місці постійного проживання дітей та допомагав у догляді за дітьми, здійснював свої батьківські права та обов`язки щодо виховання двох дітей .

Матеріали справи не містять доказів які б свідчили, що позивач заперечував проти постійного місця проживання дітей в Україні та ставив питання про їх протиправне утримання на території України .

Також колегія суддів зазначає, що порушення прав позивача ОСОБА_18 щодо піклування своїми дітьми та доступу до них, не встановлено, оскільки він систематично впродовж 2015-2018 років перебував на території України в місці постійного проживання дітей, здійснював свій батьківський обов`язок та права.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження не можливості з березня 2018 року, або обмежень з цього часу, у перетині державного кордону України та неможливості спілкування з дітьми.

А тому, вищевикладені обставини спростовують твердження позивача про постійне проживання малолітніх дітей з народження на території Королівста Бельгії, а також доводи як на підставу своїх вимог про те, що відповідач самостійно змінила місце проживання малолітніх дітей і визначила їх нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів прийшла до висновку, що малолітні діти ОСОБА_20 ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_26 ІНФОРМАЦІЯ_7 на законних підставах перебувають в України, як постійному місці проживання зі своєю матір`ю за згодою позивача, а відтак країна Королівство Бельгія на час переміщення дітей не була країною їх постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3 Конвенції).

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що винесене 29.06.2018 року заочно 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, рішення суду у справах сім`ї не є підставою для застосування Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей для задоволення позову про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгія з огляду на наступне .

З матеріалів справи вбачається, що рішенням, винесеним заочно 29 червня 2018 року 102 палатою Франкомовного суду першої інстанції Брюсселя, суд у справах сім`ї, прийняв право на те, що батьківські права щодо спільних дітей та управління їхнім майном, здійснюється виключно паном ОСОБА_27 ; постійне та єдине місце проживання спільних дітей доручено пану ОСОБА_28 . Зазначено що це тимчасово прийняті рішення про заходи. Дане рішення оскаржується апелянтом у суди вищої інстанції. Цим же рішенням ОСОБА_28 відхилено вимогу про примусову репатріацію дітей, а також клопотання щоб вважати актом викрадення неповнолітніх дітей їхнє утримання у будь якому місці за межами їхнього офіційного проживання.

Таким чином, даним рішенням не визначалось місце проживання дітей, не встановлено будь яких обставин та рішень, які б свідчили про неправомірність дій відповідачки в розумінні Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Колегія суддів також не погоджується з висновком суду першої інстанції, що діти не прижились в новому середовищі, оскільки він не грунтується на законі та спростовується матеріалами справи.

За наданими відповідачкою доказами, малолітні діти ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_7 проживають разом з відповідачкою за адресою АДРЕСА_2 . Зокрема малолітній син ОСОБА_16 , проживає за даною адресою з 15.06.2012 з матір`ю ОСОБА_1 , син ОСОБА_21 проживає за адресою з 18.12.2016 з відповідачкою ОСОБА_1 з 5.09.2018 року, діти з відповідачкою проживають по АДРЕСА_3 . Діти відвідують дошкільні та шкільні заклади, різноманітні гуртки, за дітьми здійснюється медичний догляд, у дітей є свої друзі, захоплення, дити мають сталі сімейні зв`язки, спілкуються українською мовою, відповідачкою ОСОБА_1 створені умови для належного проживання і їх гармонійного розвитку.

З довідки від 24.07.2018 року вбачається, що з червня 2015 року ОСОБА_16 займається 2 (два) рази на тиждень гімнастикою у Центрі здорового розвитку Fit Kid, активно приймає участь у щомісячних нормативах, які запроваджені Центром, окрім того, був учасником ''Ярмарки спорту», де були представлені різноманітні оздоровчі клуби м. Тернополя та області.

ОСОБА_13 займався у комунальному закладі Тернопільської міської ради «Комплексна дитячо-юнацька спортивна школа №2 ім. Ю.Горайського» на відділенні спортивної гімнастики (оздоровча група) з вересня 2015 року по червень 2017 року та відділення плавання з вересня по грудень 2018 року, що стверджується копіями довідки від 06.03.2019 року № 6, характеристикою та грамотою.

З 02 жовтня 2017 року по 30 квітня 2018 року ОСОБА_16 відвідував підготовчу школу для майбутніх першокласників на базі ТСШ № 3, що стверджується копією довідки від 13.07.2018р. № 347.

ОСОБА_5 регулярно відвідує заняття по вокалу та активно участь у заходах «Вокальної студії Адель», що стверджується копією довідки від 26.02.2019 №02-13/21.

Станом на теперішній час ОСОБА_16 навчається в 1-Б класі Тернопільської спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №3 з поглибленим вивченням іноземних мов Тернопільської міської ради Тернопільської області, що стверджується копією довідки від 26.02.2019 №02-13/21.

З характеристики зі школи вбачається, що за період навчання з вересня березень 2019 року, дитина швидко адаптувалася до навчання в школі, почуває себе комфортно в учнівському колективі, з перших днів навчання в школі знайшов спільну мову з учнями класу, має багато друзів. Вихованням сина займається мати, дідусь, відвідують загальношкільні та класні збори, беруть активну участь у громадському житті школи та класу.

Згідно довідок № 15 від 06.07.2018 та №5 від 26.02.2019 року, виданої навчальним закладом «Еліт» ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , у червні 2015 року та регулярно відвідує даний заклад, бере активну участь в заходах та культурному житті закладу, пізніше був зачислений з 01.08.2018.

Згідно довідок від 07.03.2019, виданих поліклінічним відділенням Тернопільської міської дитячої комунальної лікарні діти - ОСОБА_16 знаходяться на обліку в лікаря-педіатра педіатричного відділення №1.

Відповідно до довідки від 30.08.2018 року, виданої ФОП ОСОБА_30 . ОСОБА_5 регулярно спостерігається на огляді у лікаря-стоматолога. Проведено санацію та регулярно проводиться професійна гігієна ротової порожнини.

Вказані вище обставини дають колегії суддів можливість дійти до висновку про те, що діти прижилися у новому середовищі, оскільки тривалий час проживають в Україні, відвідують дошкільні і шкільні навчальні заклади, відвідують різноманітні гуртки, за дітьми здійснюється медичний догляд, у дітей є свої друзі, захоплення, діти мають сталі сімейні зв`язки.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що повернення малолітніх дітей в Бельгію ставить під загрозу заподіяння дитині психічної шкоди або створення нестерпної обстановки, оскільки дані доводи підтверджуються обставинами та матеріалами справи.

Так, в матеріалах справи наявний висновок № 18/04-19 експертного дослідження від 10.04.2019, складеного психологом Центру психологічної експертизи Інституту аналітичних досліджень і сучасної освіти центру психологічної експертизи Копишинською Л.О. , із стажем роботи за спеціальністю тридцять п`ять років, (т.2 а.с.102 -123). складений у відповідності з вимогами ст.ст. 4, 7-1, 10, 12, 13 Закону України «Про судову експертизу» і положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5 який є належним та допустимим доказом.

Даним експертним дослідженням проведено психологічне дослідження дітей ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_12 .

Згідно висновку експертного дослідження за № 18/04-19 від 10.04.2019 вбачається, що існує серйозний ризик того, що зміна місця проживання дітей - ОСОБА_16 та ОСОБА_33 , (Україна), на країну проживання їх батька - ОСОБА_18 (Королівство Бельгія), спричинить для них психічну шкоду, завадить нормальному фізичному та психічному розвитку.

Експерт вказує, що враховуючи вік ОСОБА_33 , для нього еквівалентної альтернативи материнському догляду та психологічній підтримці в психічному та фізичному розвитку, яку створила ОСОБА_1 за участі соціально-підтримуючого оточення, не існує. За умови зміни для ОСОБА_33 країни теперішнього проживанння на країну проживання батька - ОСОБА_18 , (Королівство Бельгія), не будуть в повному обсязі задоволені потреби ОСОБА_33 в безпеці та розвитку.

Для дитини такого віку сама наявність перехідної ситуації (зміна соціального та предметного оточення) є стресом, на який діти раннього віку реагують психомоторними та соматоневрологічними розладами регресивного характеру.

Вилучення із звичного мовного середовища (занурення дитини в лінгвістичне й культурно інше середовище за умови припинення спілкування з матір`ю) призведе до сповільнення/призупинення процесу розвитку мови та мовлення. Результатом цього, враховуючи незначну тривалість періоду розвитку мови та мовлення та безпосередній зв`язок із розвитком мислення, буде відхилення у психічному розвитку, подолання якого вимагатиме спеціальної компенсації (надолуження).

ОСОБА_34 , за умови зміни місця проживання (Україна) на місце проживання батька - ОСОБА_18 , (Королівство Бельгія), буде позбавлено можливості реалізувати своє право на повноцінний інтелектуальний і особистісний розвиток, успішну соціалізацію.

Розлучення з матір`ю може зумовити появу у ОСОБА_34 невротичних проблем та/або захворювань психосоматичного кола.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що повернення малолітніх дітей в Королівство Бельгія поставить їх під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дітей нетерпиму обстановку. В даному випадку права дітей будуть порушені.

Відповідно до ч 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

У ч.7 ст.7 СК України встановлено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, прийнятою 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1, 21 ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Рішення Європейського суду з прав людини від 06.12.2007 року «Момуссо і Вашинтон проти Франції» («Maumousseau and Washington v. France»), заява №39388/05, яка стосувалася наказу національних судів повернути доньку заявниці до США. У п.60 Європейський суд з прав людини в контексті нагадав зобов`язання, які стаття 8 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1980 року накладає на Договірні Держави по відношенню до возз`єднання батьків з дітьми, - вони повинні тлумачитися в світлі вимог Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (див. Iglesias Gil і AUI v. Spain, заява №56673/00, §51, ECHR 2003 V, і Ignaccolo-Zenide v. Romania, заява №31679/96 , §95, ECHR 2000-I) і з положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Далі у п.62 вказаного рішення від 06.12.2007 року Європейський суд в контексті з`ясування питання, чи було втручання «необхідним у демократичному суспільстві» у значенні другого абзацу статті 8 Конвенції

інтерпретовано в світлі вищезазначених міжнародних документів, зазначив, що вирішальним є питання наявності справедливого балансу між існуючими конкуруючими інтересами дитини, обох батьків і суспільного порядку. У зв`язку з цим, в той час як стаття 8 не містять явні процесуальні вимоги, процес прийняття рішень стосовно втручання у захищене ст.8 Конвенції право повинно бути справедливими і таким, щоб дозволити собі належну повагу інтересів, гарантованих цією статтею.

При цьому у п.68 свого рішення Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що поняття «найкращі інтереси дитини» також є основним фактором в контексті процедур, передбачених в Гаазької конвенції 1980 року. У зв`язку з цим Європейський суд з прав людини послався на Рекомендацію № 874 (1979) Ради Парламентської асамблеї Ради Європи, в якій мовиться: «діти більше не повинні розглядатися як власність батьків, але вони повинні бути визнані в якості осіб з їх власними правами і потребами».

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що сторона позивача не довела неправомірного переміщення або утримання малолітніх дітей сторін на території України до часу звернення заявника із відповідною заявою, не довела постійного проживання дітей на території Бельгії до моменту переміщення або утримання, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення позивачем права піклування щодо дітей і даних про те, що на день неповернення дітей позивач здійснював фактичне чи з юридичних підстав піклування дитини, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог про повернення малолітніх дітей з підстав визначених Конвенцією про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Судом першої інстанції не враховано, що Королівство Бельгія не було постійним місцем проживання дитини до моменту її виїзду в Україну, а також те, що з часу переміщення дитини до часу розгляду справи судом пройшло більше року, діти прижились в новому середовищі, повернення дітей може завдати їм фізичної або психічної шкоди або створити для дітей нетерпиму обстановку та порушити їх тісний зв`язок з матір`ю.

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Таким чином, враховуючи викладене, матеріали цивільної справи, фактичні обставини, які склалися в рамках даної справи, зважаючи на предмет та характер спірних правовідносин в цивільній справі, які стосуються прав та законних інтересів дітей, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог .

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 червня 2019 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у позові Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки і піклування виконавчого комітету Тернопільської міської ради, Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про забезпечення повернення малолітніх дітей до Королівства Бельгії відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 19 серпня 2019 року.

Головуюча : Шевчук Г.М.

Судді: Міщій О.Я.

Ткач З.Є