Справа № 136/278/18
Провадження № 22-ц/801/106/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2019 рокуСправа № 136/278/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

секретар : Пантелеймонова А.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4. та представника відповідача - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №4 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 136/278/18 за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Кривенко Д.Т. у приміщенні Липовецького районного суду Вінницької області в залі суду №1 о 16.28 год., повний текст рішення складено 29 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 звернулись у Липовецький районний суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що позивачі є співвласниками земельної ділянки площею 3,0445 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Кожному з них, відповідно до Свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих приватним нотаріусом 07.12.2013 року та зареєстрованих за №913 і №915, належить ? частка вказаної земельної ділянки.

У травні 2017 року, коли позивачі отримали від ТОВ «Прилуцьке» матеріали відповідної реєстраційної справи, їм стало відомо про існування договору оренди земельної ділянки від 07.07.2014 року укладений між ними та ТОВ «Прилуцьке» строком на 5 років. Враховуючи те, що про існування спірного договору позивачам стало відомо лише у 2017 році, то строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, ними не пропущено.

Відповідно до даного договору, позивачі надали, а ТОВ «Прилуцьке» прийняло в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, належну їм на праві приватної спільної часткової власності. Право оренди, що виникло за цим договором, зареєстроване реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області 23 серпня 2014 року, номер запису 6778879.

В позові зазначено, що ні вищевказаного договору оренди землі від 07.07.2014 року, ні акту приймання-передачі об'єкта оренди від 28.08.2014 року, ні акту визначення меж земельної ділянки в натурі від 07.07.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не підписували, повноважень на їх підписання нікому не надавали.

У зв'язку з існуванням оспорюваного договору оренди землі, згідно з яким ТОВ «Прилуцьке» використовує належну позивачам земельну ділянку, вони, як власники нерухомого майна, обмежені у повноцінному здійсненні права власності, оскільки не можуть на власний розсуд розпоряджатись та користуватись даною земельною ділянкою.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 просили суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 3,0491 га, кадастровий номер НОМЕР_3 від 07.08.2014 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з однієї сторони та ТОВ «Прилуцьке» з іншої сторони, право оренди за яким зареєстроване реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області 23 серпня 2014 року, номер запису 6778879; вирішити питання судових витрат.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено: визнати недійсним договір оренди землі укладений 07.07.2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Прилуцьке», предметом якого є земельна ділянка, площею 3,0445 га, кадастровий номер:НОМЕР_2, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, право оренди за яким зареєстроване реєстраційною службою Липовецького районного управління юстиції Вінницької області, номер запису 6778879. Вирішене питання судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Прилуцьке» оскаржило його в апеляційному порядку, як таке, що не відповідає дійсним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно не застосував строк позовної давності, оскільки факт обізнаності про спірний договір саме у травні 2017 року, позивачем не доказано. Крім того, апелянт зазначає, що ТОВ «Прилуцьке» з 2014 року обробляє зазначену земельну ділянку, а позивач, в свою чергу, отримає орендну плату, а відтак йому було відомо про існування оскаржуваного договору оренди землі.

Просить рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24.10.2018 року скасувати повністю та постановити нове судове рішення, яким застосувати строк позовної давності та, у зв'язку з цим, у задоволенні позовних вимог позивача відмовити.

При цьому, у апеляційній скарзі не конкретизується позивач, незважаючи, що їх у справі два і що їхні позовні вимоги вирішені по різному : у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 - відмовлено, а позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволені.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним вимогам у повній мірі не відповідає.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як видно з апеляційної скарги ТОВ «Прилуцьке», заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю, позивача не ідентифікує за прізвищем. Разом з тим, спростовує рішення суду першої інстанції доводами про пропущення позивачем строку позовної давності, який суд безпідставно не застосував та не відмовив з цих підстав у задоволенні позову.

З огляду на вказане та те, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 суд відмовив, у апеляційній скарзі мова йде про позивача ОСОБА_3, позовні вимоги якого судом задоволені.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з наступних обставин.

Згідно Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 07.12.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_6 являються власниками по 1/2 частці земельної ділянки площею 3,0445 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. (а.с. 11, 13).

07.07.2014 між ОСОБА_3 і ОСОБА_6, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» з іншої сторони, було укладено Договір оренди землі, предметом якого є вищевказана земельна ділянка належна позивачам (а/с15).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, право оренди вищевказаної земельної ділянки зареєстроване 23.08.2014 державним реєстратором реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції за №6778879 (а/с 19).

Позивачі стверджують у позові, що про існування Договору оренди, належної їм земельної ділянки, вони дізнались у травні 2017, оскільки вказаний правочин не підписували, тобто було відсутнє їх волевиявлення на укладення такого правочину, а також настання юридичних наслідків, обумовлених ним.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 02.07.2018, в оригіналі договору оренди земельної ділянки від 07.07.2014, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ТОВ «Прилуцьке», в графі «Орендодавець» підпис виконаний не самим ОСОБА_3, а іншою особою; в оригіналі договору оренди земельної ділянки від 07.07.2014, укладеного між ОСОБА_3, та ТОВ «Прилуцьке», в графі «Орендодавець» підпис виконано без наслідування почерку ОСОБА_3

В оригіналі договору оренди земельної ділянки від 07.07.2014, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ТОВ «Прилуцьке», в графі «Орендодавець» підпис виконаний самою ОСОБА_6. (а/с114-118).

З огляду на те, що спірний договір від імені орендодавця ОСОБА_6 підписаний самою ОСОБА_6, суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст. 202, 203 ЦК України, ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 638 ЦК України, правомірно та підставно відмовив у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_6, оскільки доведено її волевиявлення на укладення договору оренди землі від 07.07.2014 року.

Щодо позовної вимоги позивача ОСОБА_3, то суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір від його імені підписаний не ним, а іншою особою, отже він був укладений без волевиявлення цього позивача, а ці обставини та норми ч.3 ст. 203 і ч.1 ст. 215 ЦК України вказують на правові підстави для визнання договору оренди землі недійсним.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним та таким, що відповідає встановленим обставинам справи і застосованим, до визначених договірних правовідносин, нормам матеріального права.

Що ж до висновку суду про те, що позивач ОСОБА_3 дізнався про порушення свого права на частину земельної ділянки, тобто, про наявність оскаржуваного договору оренди землі, лише після того, як отримав від відповідача матеріали відповідної реєстраційної справи, тобто - у травні 2017 року і що саме ця дата у розумінні ст. 261 ЦК України, є моментом початку перебігу строку позовної давності, а отже ОСОБА_3 цей строк не пропустив, звернувшись з позовом у суд 21.02.2018 року, то колегія суддів вважає його помилковим та таким, що протирічить діючому законодавству України, з огляду на наступне.

За нормою ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, яка стосується даних правовідносин, встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно Свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 07.12.2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 являються власниками по 1/2 частці земельної ділянки площею 3,0445 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області. (а.с. 11, 13).

Частина 4 ст. 319 ЦК України говорить про те, що власність зобов'язує. А ч.5 цієї ж ст. 319 ЦК України вказує, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

З огляду на вказані правові норми, позивач ОСОБА_3, отримавши 07.12.2014 року у власність ? частину земельної ділянки площею 3,0445 га, кадастровий номер: НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новоприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області, був зобов'язаний не погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі, а отже, мав знати про долю цієї земельної ділянки, у тому числі, його повинно було цікавити питання хто та на яких умовах користується нею.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У п. 137 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, зазначено, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними.

Крім того, з огляду на встановлений частиною першою статті 81 ЦПК України обов'язок доказування стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а також наведених вище положень статей 256, 261 ЦК України та висновків Європейського суду з прав людини щодо застосування позовної давності, саме на позивача покладається обов'язок довести не лише той факт, що йому не було відомо про порушення його права, а й те, що він об'єктивно не міг довідатись про таке порушення.

Натомість позивач у поданому в суд позові лише вказав, що він дізнався про наявність спірного договору лише у травні 2017 року, отримавши від ТОВ «Прилуцьке» матеріали відповідної реєстраційної справи. І ніяким чином не доводив обставин про його об'єктивну неможливість довідатися про наявність договору раніше - у 2014, 2015 роках.

Суд першої інстанції у своєму рішенні теж нічим не обгрунтував чому він взяв за основу твердження позивачів щодо початку перебігу строку позовної давності та відхилив пояснення представника відповідача про те, що цей строк необхідно обраховувати з 2014 року - з часу отримання ОСОБА_3 орендної плати за використання земельної ділянки, в той час як на а/с138-141 містяться відомості ТОВ «Прилуцьке» на видачу пшениці та грошей в рахунок орендної плати за 2014-2015 роки, з яких слідує, що даний позивач отримував зазначену орендну плату.

Отже, на думку колегії суддів позивач ОСОБА_3 міг дізнатися про порушення його права на використання земельної ділянки, тобто, про існування договору оренди землі, ще у 2014 році, тому до даних правовідносин необхідно застосувати строк позовної давності, як і просив суд представник відповідача у своїй заяві на а/с136.

А відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене, у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити, застосувавши позовну давність до спірних договірних правовідносин.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому його у цій частині необхідно скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 необхідно відмовити, то рішення першої інстанції слід скасувати і в частині розподілу судових витрат так, як відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з зазначеної правової норми та обставин про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_3, витрати на сплату судового збору залишаються за даним позивачем.

Отже, в силу ст. 376 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково; рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору оренди землі недійсним та в частині стягнення з ТОВ «Прилуцьке» на користь ОСОБА_3 судових витрат - скасувати і в цих частинах ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог цього позивача. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою Відповідальністю «Прилуцьке» задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 24 жовтня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1) про визнання договору оренди землі недійсним та в частині стягнення з ТОВ «Прилуцьке» на користь ОСОБА_3 судових витрат - скасувати і в цих частинах ухвалити нове судове рішення. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_1) про визнання договору оренди землі недійсним - відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 14 січня 2019 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук