Справа № 462/2987/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2019 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кирилюк А.І

з участю секретаря судового засідання - Гула М.І.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_8.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним у зв`язку з укладенням його під впливом обману та відшкодування збитків, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір про завдаток від 06.05.2016 року недійсним, у зв`язку з укладенням його під впливом обману, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 завданий йому збиток у подвійному розмірі, а саме 2000 доларів США, в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі та стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що 06.05.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір про завдаток на суму 1 000 доларів США для продажу 1/2 приміщення по АДРЕСА_1 , площею 61,8 м.кв., на першому поверсі.

Відповідно до п. 2 Договору, завдаток використовується з метою забезпечення виконання зобов`язання по продажу вищевказаного приміщення то належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі Витягу про державну реєстрацію прав №36778219. Позивач передав відповідачу гарантійну суму завдатку передбачену п.1. Договору від 06.05.2016 року укладеного між сторонами.

Згідно п.9 Договору встановлено, що у випадку неможливої продажу зі сторони продавця, сума завдатку повертається у повному обсязі, а саме 1000 доларів США. При відмові покупця від покупки даного приміщення, завдаток не повертається. Договір, що був укладений між позивачем та аідповідачем, підтверджував намір сторін укласти договір купівлі-продажу 1/2 приміщення по АДРЕСА_1 площею 61,8 м.кв. Однак 1/2 приміщення по АДРЕСА_1 площею 61,8 м.кв. не була придбана ОСОБА_1 у зв`язку з обманом з боку відповідача, який полягав у тому, що на момент укладення договору ОСОБА_1 не знав про те, що власниками приміщення по АДРЕСА_1 площею 61,8 м.кв. є двоє осіб ОСОБА_3 , якій належить 29/50 частки приміщення та ОСОБА_4 , якому належить 21/50 частки. Витягу про державну реєстрацію прав №36778219 ОСОБА_1 надано не було. Позивач розрахував на порядність та чесність ОСОБА_3 при укладенні договору. Станом на 06.05.2016 року ОСОБА_1 вважав що купує частку приміщення, яка належить ОСОБА_3 . Відповідно, після підписання Договору, та після того як ОСОБА_1 стало відомо що існує ще один співвласник, він продовжував вважати що купує частку від приміщення, яке належить лише ОСОБА_3 . Однак, як стало згодом відомо, продається не приміщення, а дві квартири, співвласниками яких є ОСОБА_3 , яка продавала лише 4/50 частки належного їй приміщення, а 21/50 частки, тобто все своє право на володіння частиною приміщення продавав ОСОБА_4 .

Таким чином, позивач вважає, що ОСОБА_3 укладала Договір завдатку без достатніх на те правових підстав, тобто, не маючи реального умислу на продаж своєї частки, а саме 1/2 приміщення по АДРЕСА_1 та не маючи повноважень на укладення такого договору від мені ОСОБА_4 . Також, на момент укладення договору ОСОБА_1 вважав, що приміщення уже реально поділено, коли фактично поділ приміщення відбувався лише 26.05.2016 року. Також наголошує, що на момент укладення договору ОСОБА_1 мав намір придбати частку приміщення, яка належить ОСОБА_3 з врахуванням того, що вона є єдиними власником, а приміщення уже поділене. Після передачі завдатку Позивач дізнався про наявність інших обставин, які мають суттєве значення для укладення даного договору. Тобто, про те що договір купівлі-продажу в подальшому буде не двостороннім, а трьостороннім, про те, що він купує 21/50 частки приміщення у ОСОБА_4 та 4/50 у ОСОБА_3 . Окрім того, купівля відбувається не частини приміщення, як зазначено у договорі, а частини двох квартир, які реально не поділені, а сам виділ часток для продажу був здійсненим співвласниками без участі ОСОБА_1 та його вимог чи побажань щодо частини приміщення. Таким чином, позивач вважає, що договір від 06.05.2016 року був укладений під впливом обману зі сторони відповідачки, у зв`язку із чим такий необхідно визнати недійсним та стягнути з відповідачки на користь позивача завдані йому збитки.

Ухвалою суду від 29.05.19 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

18.06.19 року відповідачем був наданий відзив на позовну заяву. 07.07.19 року позивачем була надана відповідь на відзив.

В судовому засіданні судом було відмовлено в клопотанях позивача та відповідача про витребування доказів на підставі невідповідності заявлених клопотань вимогам ст. 84 ЦПК України (відсутність обгрунтування неможливості подання доказів, переліку доказів, зазначення заходів, які вживались особою для отримання доказів) Також судом відмовлено в клопотаннях відповідача про передачу справи за підсудністю та зупинення провадження за відсутності підстав. Після повторною неявки, осіб що викликались в якості свідків - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 за згодою сторін про достатність доказів, судом ухвалено не повторювати виклики вказаних осіб.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_8 у судому засіданні позовні вимоги заперечив, покликаючись на їх безпідставність, у зв`язку із чим просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконань, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одними із способів захисту цивільного права є відшкодування збитків, інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження.

Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що що 06.05.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про завдаток в сумі 1 000 доларів США.

У вказаному договорі вказано, що завдаток передано з метою забезпечення виконання зобов`язання по продажу Ѕ приміщення по АДРЕСА_1 , площею 61,8 м.кв., належного на праві власності ОСОБА_3 . У п. 7 договору термін дії договору встановлюється з моменту його підписання і діє до моменту виконання своїх зобов`язань кожної зі сторін. В договорі обумовлено термін - 06.07.2016 р. з правом продовження, за згодою сторін. Крім того, п. 9 договору передбачено, що у випадку неможливої продажі зі сторони продавця, сума завдатку повертається у повному обсязі. При відмові покупця від покупки даного приміщення, завдаток не повертається. Наведене підтверджується копією договору про завдаток (а.с.9).

Рішнням Залізничного районного суду м. Львова від 13.05.2019 року у справі № 462/297/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми завдатку в позові - відмовлено, у зв`язку із тим, що обставинами справи підтверджено, що саме позивач утримався від вчинення дій на виконання договору про завдаток, не виконавши взятого на себе зобов`язання по купівлі приміщення, що свідчить про його відмову від укладення договору купівлі-продажу Ѕ приміщення по АДРЕСА_1 , площею 61,8 м.кв., тому наступили правові наслідки, передбачені п. 9 договору про завдаток. Таким чином, порушення зобов`язання сталося з вини позивача і відповідно до умов договору завдатку такий правомірно залишається у відповідача, тому суд дійшов до переконань про безпідставність позовних вимог. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало законної сили 19.06.2019 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, вищевказаними судовими рішеннями встановлено безпідставність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог в частині повернення суми сплаченого завдатку. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст. 546 ЦК України, визначає види забезпечення виконання зобов`язання. Зокрема, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно ч. 1 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Позивач та його представник стверджують, що після передачі суми завдатку, відповідачка не мала наміру виконувати зобов`язань договору завдатку. Вони стверджують, що вона не мала Ѕ частини приміщення, та саме такими діями відповідачка вводила позивача в оману, а від так вимагають визнання договору завдатку недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

За правилами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце,якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статтей 203, 230 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Під час розгляду справи в суді позивачем ОСОБА_1 не надано доказів щодо наявності ознак обману у діях відповідача на час укладення кредитного договору. Враховуючи те, що договір містив у собі визначення всіх необхідних домовленостей сторін визначених ними при підписанні договору завдатку.

Отже, обставини, на які посилається позивач не свідчать про укладення договору внаслідок обманних дій відповідача в розумінні положень ст.230 ЦК України.

Посилання позивача на те, що він був неналежно проінформований з боку відповідача, необізнаний та не міг у повному обсязі оцінити умови договору завдатку не можуть свідчити про те, що відповідачем таким чином було введено в оману, зважаючи на положення ст. 627 ЦК України, позивач не був зобов`язаний підписувати договір, не ознайомлюючись детально з умовами договору.

Згідно ст. 570 України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу нерухомості. (Правова Позиція ВСУ викладена в Постанові від 18.02.2009, у справі № 6-23108св08). Такий договір мав бути посвідчений нотаріально та підлягав би державної реєстрації. Попередній договір про відчудження нерухомості повинен мати ту ж форму. Тому посилання позивача на домовленості про умови здійснення в майбутньому такої угоди не є суттевими, та можуть бути підставою для визнання спірного договору завдатку, як укладеним під впливом обману.

Згідно ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За положеннями в ч. 1 ст. 230 ЦК України, якими вмотивовано позовні вимоги, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

На підставі зібраних і оцінених в сукупності доказів суд установив, що вільне волевиявлення ОСОБА_1 на оформлення договору завдатку не спростовано належними і допустимими доказами, адже такий, як підтверджено матеріалами справи, підписаний позивачем власноручно; за формою в відповідає вимогам закону, тому є дійсним в силу ч. 3 ст. 203 ЦК України. Підстав для його недійсності за заявленим позовом не встановлено.

Від так, оскільки суд розглядає справи, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.(ч. 2 ст. 13 ЦПК України), відсутні підставни заявлених вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на його користь завданий йому збиток у подвійному розмірі, а саме 2000 доларів США, в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення у справі, у зв`язку із чим у задоволенні таких слід відмовити.

Крім того, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторону позивача.

На підставі та керуючись ст..12, 89, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору недійсним у зв`язку з укладенням його під впливом обману та відшкодування збитків - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем віднести на його рахунок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07.08.2019 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІПН НОМЕР_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя (підпис). З оригіналом згідно.

Суддя