Ухвала

11 травня 2019 року

м. Київ

справа № 131/1454/17

провадження №61 - 8615 ск 19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталія Анатоліївна, про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області

Нікітчук Н. А.,про визнання правочинів недійсними.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_2 зазначала, що з 13 жовтня 2011 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , який було розірвано рішенням суду 18 лютого 2014 року. За час шлюбу за спільні кошти подружжя було придбано земельну ділянку площею 0,06 га

по АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1 , які були оформлені на ім`я ОСОБА_1 На вказаній земельній ділянці подружжя побудувало садовий будинок з мансардою.

Після розлучення сторони не дійшли домовленості щодо поділу об`єкту незавершеного будівництва, а також земельних ділянок.

У зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Одночасно із зверненням до суду позивач подала заяву про забезпечення позову, яка ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21 травня 2014 року було задоволено, а саме заборонено ОСОБА_1 або будь-якій іншій особі вчиняти дії щодо відчуження, руйнування та перебудови незавершеного будівництвом житлового садового будинку з мансардою, а також земельних ділянок.

22 квітня 2016 року ОСОБА_1 зареєстрував на своє ім`я право власності на об`єкт нерухомості у вигляді незавершеного будівництва садового будинку по АДРЕСА_1 (готовність 89 %), а 04 серпня 2016 року відчужив його на користь

ОСОБА_3 (дочки), у тому числі відчужив земельну ділянку

площею 0,06 га за вищевказаною адресою, уклавши в її інтересах договори дарування.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсними договір дарування незавершеного будівництвом садового будинку з мансардою

від 04 серпня 2016 року, який укладено між ОСОБА_1 та

ОСОБА_3 , про відчуження незавершеного будівництвом садового будинку з мансардою (готовність 89%) за адресою:

АДРЕСА_1 ; договір дарування від 04 серпня 2016 року, який укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , про відчуження земельної ділянки для ведення садівництва площею 0,06 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 280,00 грн.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року залишено без змін.

У травні 2019 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову

ОСОБА_2 відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розташована серед Загальних положень цього Кодексу, яка поширюється й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи та наявність чіткої й незмінної судової практики, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Верховний Суд таких випадків також не встановив.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 28 грудня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Іллінецького районного нотаріального округу Вінницької області Нікітчук Наталія Анатоліївна, про визнання правочинів недійсними, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник